ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                      
 
04 червня 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 457/292/23
провадження № 61-5051св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 15 березня 2024 року в складі колегії суддів Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.
 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що йому на праві власності належить 4/9 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира), яка зареєстрована на його ім`я державним реєстратором виконавчого комітету Трускавецької міської ради                          11 жовтня 2022 року на підставі рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 20 грудня 2021 року, а також зареєстровано постійне місце проживання у цій квартирі з 2002 року.
 
Іншим співвласником квартири є його дочка ОСОБА_3 , яка успадкувала 5/9 частки за заповітом від батька позивача і зареєструвала своє право власності                       30 липня 2010 року. Відповідач у спірній квартирі не проживає, оскільки, як відомо позивачу з її слів, проживає у м. Східниця Львівської області і знаходиться у відпустці по догляду за малолітньою дитиною. Спірну квартиру здає в оренду.
 
Позивач зазначав, що з часу визнання за ним права власності на частку квартири, він не може проживати у спірному житлі, у зв`язку з тим, що відповідач чинить йому перешкоди, зокрема, змінила замки на вхідних дверях, без його згоди здала квартиру в оренду невідомим йому особам, на його прохання надати доступ до квартири - відмовила, посилаючись на те, що там живуть орендарі, на заселення яких він дозволу як співвласник не надавав.
 
У зв`язку з чим ОСОБА_1 , просив суд усунути йому перешкоди, які чинить відповідач ОСОБА_2 та члени її сім`ї, або інші особи (орендарі), у здійсненні ним права користування житловим приміщенням, шляхом вселення у належну йому на праві спільної часткової власності спірну квартиру.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Трускавецький міський суд Львівської області рішенням від 03 липня 2023 року позов задовольнив частково.
 
Усунув ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні ним права користування спільної часткової власності на 4/9 ідеальної частки спірної квартири шляхом вселення його у зазначене житло.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_1 є співвласником спірної квартири, однак не має можливості володіти та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, оскільки відповідач, яка є співвласником іншої частки квартири, чинить йому перешкоди у користуванні житлом. 

Львівський апеляційний суд постановою від 15 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив.
 
Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 03 липня 2023 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням відмовив.
 
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд керувався тим, що рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 20 грудня 2021 року, згідно якого за ОСОБА_1 було визнано право власності на 4/9 ідеальних часток спірної квартири у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Врахувавши те, що ОСОБА_1 не є співвласником спірної квартири, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення його позовних вимог.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
01 квітня 2024 року ОСОБА_1 , через засоби поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 15 березня 2024 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норм процесуального права. Суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 15 січня 2020 року в справі № 754/613/18,                    від 06 листопада 2019 року в справі № 346/432/16, від 15 серпня 2018 року в справі № 595/127/16, у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року в справі № 6-2010цс16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16. Також заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за його відсутності, не повідомив його про дату, час та місце розгляду справи, чим порушив право на судовий захист, позбавивши можливості брати участь у судовому засіданні, подавати відзив на апеляційну скаргу та додаткові докази, заявляти клопотання про дослідження доказів. 
 
Заявник не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, вважає, що суд не врахував те, що позивач має право на проживання у спірній квартирі як член колишнього власника, а також звертає увагу на те, що він заселений у спірне майно на підставі рішення суду.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою від 29 травня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Трускавецького міського суду Львівської області.
 
Справа надійшла до Верховного Суду у грудні 2024 року.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
18 липня 2024 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
 
Фактичні обставини, з'ясовані судами
 
Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 02 лютого 2005 року в справі № 2-13/2005 за позовом ОСОБА_5 (батько позивача) визнано                            ОСОБА_1 (позивача у цій справі) таким, що втратив право користування житловим приміщенням - спірною квартирою (а. с. 41, 42).
 
Зазначене рішення суду набрало законної сили 07 березня 2005 року і на його підставі позивача ОСОБА_1 було знято з реєстрації у спірній квартирі 11 травня 2005 року.
 
ОСОБА_1 є батьком відповідача ОСОБА_2 .
 
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 03 липня 2010 року ОСОБА_3 (після одруження - ОСОБА_2 ) (а. с. 43) належить на праві спільної часткової власності 5/9 часток у спірній квартирі (а. с. 7).
 
Рішення від 20 грудня 2021 року Трускавецький міський суд Львівської області у справі № 457/913/21 визнав за ОСОБА_1 право власності на 4/9 ідеальні частки у спірній квартирі в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6).
 
Постановою від 20 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд у справі                                   № 457/913/21 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив. Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 20 грудня 2021 року скасував і ухвалив нове судове рішення про відмову у позові ОСОБА_1 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам закону.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу                (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
 
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі                                            № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі                № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня                     2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
 
У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
 
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
 
За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.
 
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).
 
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
 
Згідно зі статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
 
Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.
 
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
 
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
 
У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
У справі, що переглядається, встановлено, що позивач набув право спільної часткової власності на підставі рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 20 грудня 2021 року в справі № 457/913/21.
 
Однак, як встановив суд апеляційної інстанції, зазначене рішення суду на підставі якого ОСОБА_1 набув право спільної часткової власності, скасоване постановою Львівського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 14 лютого 2025 року.
 
Отже, врахувавши те, що ОСОБА_1 не є співвласником спірної квартири, суд апеляційної інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що відсутні підстави для задоволення його позовних вимог.
 
Верховний Суд погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.
 
Колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи касаційної скарги про те, що позивач має право на проживання у спірній квартирі як член сім`ї колишнього власника, а саме його сестри, оскільки на день її смерті проживав з нею та був зареєстрований у спірній квартирі, з огляду на таке.
 
Питання щодо проживання ОСОБА_1 на час смерті його сестри ОСОБА_4 та реєстрації його у спірній квартирі з 2002 року були предметом розгляду у справі                    № 457/913/21.
 
Так, у зазначеній справі встановлено, що останнім місцем постійного проживання ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була спірна квартира АДРЕСА_1 , в якій разом із спадкодавцем була зареєстрована лише ОСОБА_2 .
 
Також встановлено, що рішенням від 02 лютого 2005 року Трускавецький міський суд Львівської області у справі № 2-13/2005 за позовом ОСОБА_5 (батька позивача) визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування вказаною квартирою. Вказане рішення суду набрало законної сили 07 березня 2005 року і на його підставі ОСОБА_1 було знято з реєстрації у спірній квартирі 11 березня                  2005 року.  
 
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Отже зазначені доводи касаційної є безпідставними.
 
Посилання ОСОБА_1 на те, що він відповідно до відмітки у паспорті зареєстрований за адресою спірної квартири, є необґрунтованими та такими, що не узгоджуються з наявними у справі доказами, з яких вбачається, що ОСОБА_1 був знятий з реєстрації у спірній квартирі ще 11 березня 2005 року і станом на 2010 рік у квартирі проживала лише ОСОБА_2 .
 
Також колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що апеляційний суд не повідомив його про розгляд справи, з огляду на таке.
 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у цій справі зазначав адресу спірної квартири, як адресу його проживання. Іншої адреси ОСОБА_1 суду не повідомляв.
 
Апеляційний суд на вказану адресу і направив 26 січня 2024 року повістку про виклик на 29 лютого 2024 року. Проте ця повістка повернулась до суду з відміткою про відсутність ОСОБА_1 за вказаною адресою (а. с. 178).
 
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до пункт 4 частини восьмої                  статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
 
Відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
 
Добросовісне виконання працівниками оператора поштового зв`язку                                             AT «Укрпошта» своїх службових обов`язків презюмується та у цій справі не спростоване.
 
Врахувавши те, що позивач із заявою про зміну свого місця перебування чи місцезнаходження до апеляційного суду не звертався, а також те, що направлена судом повістка на 29 лютого 2024 року повернулася з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що згідно з положеннями частини восьмої статті 128 ЦПК України свідчить про належне повідомлення про дату, місце та час судового засідання, колегія суддів дійшла висновку, що позивач був належним чином повідомлений про судове засідання, а суд апеляційної інстанції мав правові підстави для ухвалення оскаржуваного рішення.
 
Отже, доводи позивача про неповідомлення його про розгляд справи у суді апеляційної інстанції є безпідставними.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що у постанові апеляційного зазначено, що судове засідання призначено на 29 березня 2024 року, однак постанова ухвалена 15 березня 2024 року, не свідчать про порушення прав позивача з огляду на наступне.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
 
З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти так: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте в разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не збігатимуться, це не є порушенням прав сторін.
 
До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).
Як відомо з матеріалів справи повний текст судового рішення складений 15 березня 2024 року, з якого вбачається, що учасники судового процесу в судове засідання, призначене на 29 лютого 2024 року не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
 
Помилкове зазначення апеляційним судом про те, що датою призначення справи до розгляду є 29 березня 2024 року, свідчить про допущення судом описки у місяці призначення справи, однак ніяким чином не порушує права позивача.
 
Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права в частині дослідження доказів, встановлення обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, Верховний Суд вважає необґрунтованими, оскільки апеляційний суд надав оцінку доказам відповідно до статті 89 ЦПК України у межах наданих їм процесуальним законом повноважень.
 
Незгода заявника із судовим рішенням, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для задоволення касаційної скарги.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі                              № 373/20 54/16-ц).
 
За встановлених обставин, висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року в справі                                 № 484/747/17, від 15 січня 2020 року в справі № 754/613/18, від 06 листопада                  2019 року в справі № 346/432/16, від 15 серпня 2018 року в справі № 595/127/16,                   у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року в справі № 6-2010цс16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі                                 № 569/4373/16, на які посилається заявник у касаційній скарзі.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, враховуючи підстави позову, норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, перевіривши доводи сторін та подані ними докази, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
У межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд не встановив підстав для висновку, що апеляційний суд ухвалив оскаржуване судове рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 15 березня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                        Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко