ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року	  м. Одеса	Справа № 916/5530/23(916/1958/25)	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Принцевської Н.М., Філінюка І.Г.
секретар судового засідання Чеголя Є.О.

За участю представників учасників справи:
від ТОВ "РЕЕЛТІ ЦЕНТР" - адвокат Ганчар І.Д. 
від ТОВ "ЧАСОПИС ПЛЮС" – адвокат Гамей В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЕЛТІ ЦЕНТР" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ЧАСОПИС ПЛЮС"
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 02.07.2025 (повний текст складено та підписано 02.07.2025, суддя Литвинова В.В.)
у справі №916/5530/23(916/1958/25)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дакорт" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЕЛТІ ЦЕНТР"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Акціонерне товариство "КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК"
про визнання недійсними актів приймання-передачі, скасування рішень про держреєстрацію прав на нерухоме майно та витребування нерухомого майна
у межах справи № 916/5530/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Дакорт"

ВСТАНОВИВ
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.12.2023 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Дакорт", введено процедуру розпорядження майном, розпорядником майна призначено арбітражну керуючу Клигіну І.В.
Постановою Господарського суду Одеської області від 17.04.2024 боржника визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором боржника призначено Клигіну І.В.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Дакорт" звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом в якому просить:
- визнати недійсними Акти приймання-передачі основних засобів за Розподільчим балансом активів, власного капіталу та зобов`язань ТОВ “ДАКОРТ”, що передаються до ТОВ “РЕЕЛТІ ЦЕНТР” (за переліком наведеним у позові);
- скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (за переліком наведеним у позові);
- витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю “РЕЕЛТІ ЦЕНТР” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ДАКОРТ” нерухоме майно (за переліком наведеним у позові).
В мажах даної справи 17.06.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю “ЧАСОПИС ПЛЮС” звернулось до Господарського суду Одеської області з заявою в якій просить суд:
- замінити у справі №916/5530/23(916/1958/25) третю особу з Акціонерного товариства “Креді Агріколь Банк” його правонаступником ТОВ “ЧАСОПИС ПЛЮС”;
- залучити до участі у справі №916/5530/23(916/1958/25), як третю особу, ТОВ “ЧАСОПИС ПЛЮС”.
В обґрунтування заяви ТОВ “ЧАСОПИС ПЛЮС” зазначає, що Фінансовою компанією відступлене, набуте нею від Банку, право вимоги у повному обсязі за Кредитним договором та договорами забезпечення, а тому кредитором за Кредитним договором та договорами забезпечення є ТОВ “ЧАСОПИС ПЛЮС”, як правонаступник Банку.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.07.2025 по справі №916/5530/23(916/1958/25) відмовлено в заміні третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Акціонерне товариство "КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК", на правонаступника - ТОВ "ЧАСОПИС ПЛЮС", відмовлено в залученні до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ТОВ "ЧАСОПИС ПЛЮС".
В мотивах оскаржуваної ухвали суд першої інстанції зазначив, що за відсутності нотаріального посвідчення договорів відступлення права вимоги та державної реєстрації, права кредитора не перейшли від банку до ТОВ “Фінансова Компанія “Фактор Плюс”, і відповідно не перейшли до ТОВ “ЧАСОПИС ПЛЮС”.
За твердженням суду першої інстанції, станом на день укладення договорів відступлення прав вимоги, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вже був запис про обтяження відповідно до ухвали суду від 21.05.2025 у даній справі, тобто ці відомості щодо обтяження були загальнодоступними. Таким чином, сторони, укладаючи договори відступлення прав вимоги, мали врахувати, що діє заборона щодо реєстраційних дій і вони не зможуть нотаріально посвідчити договори, тобто такі договори будуть нікчемними.
Не погодившись із даною ухвалою до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулись Товариство з обмеженою відповідальністю "РЕЕЛТІ ЦЕНТР" та Товариство з обмеженою відповідальністю "ЧАСОПИС ПЛЮС" з апеляційними скаргами в яких просять оскаржувану ухвалу скасувати, ухвалити нове рішення, яким клопотання ТОВ «ЧАСОПИС ПЛЮС» у справі №916/5530/23(916/1958/25) про заміну учасника справи його правонаступником, - задовільнити, замінити у справі №916/5530/23(916/1958/25), третю особу з Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» його правонаступником ТОВ «ЧАСОПИС ПЛЮС», залучити до участі у справі №916/5530/23(916/1958/25), як третю особу, ТОВ «ЧАСОПИС ПЛЮС».
Свої вимоги за апеляційними скаргами скаржники обґрунтовують тим, що оскаржувана ухвала не відповідає нормам матеріального та процесуального права та винесена без врахування наступного: 
- Банк відступив своє право вимоги у повному обсязі за Кредитним договором та договорами забезпечення на користь Фінансової компаній, а остання мала необмежене право щодо подальшого відступлення набутих прав вимоги;
- Фінансовою компанією відступлене, набуте нею від Банку, право вимоги у повному обсязі за Кредитним договором та договорами забезпечення, а тому кредитором за Кредитним договором та договорами забезпечення є ТОВ «ЧАСОПИС ПЛЮС», як правонаступник Банку;
- з урахуванням того, що ТОВ «ЧАСОПИС ПЛЮС» надало суду належні та допустимі докази, які доводять факт переходу всіх права кредитора за Кредитним договором та договорами забезпечення до нього, то існують всі матеріально-правові та процесуальні підстави для заміни Банку у цій справі на ТОВ «ЧАСОПИС ПЛЮС»;
- суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі безпідставно ототожнює відступлення права вимоги за Кредитним договором та Договорами іпотеки. Так, кредитний договір укладено у простій письмовій формі, тому Договори відступлення права вимоги за Кредитним договором укладені також в простій письмові формі і відповідають всім вимогам чинного законодавства щодо форми їх укладення;
- ТОВ «ЧАСОПИС ПЛЮС» набуто статус кредитора за Кредитним договором на підставі договору відступлення права вимоги, однак, належне оформлення відступлення права вимоги за договорами іпотеки та державна реєстрація такого відступлення були унеможливлені в силу існування ухвали про забезпечення позову у цій справі;
- за твердженням апелянтів, нотаріальному посвідченню підлягали договори відступлення права вимоги за Договорами іпотеки і сторони Договорі про відступлення права вимоги такий обов`язок передбачили і обґрунтували в клопотанні про правонаступництво тимчасову неможливість їх укладення;
- на переконання апелянтів, наявність ухвали про забезпечення позову не створювало жодних перешкод для Банку і Фінансової компанії для відступлення права вимоги за Кредитним договором, укладеним в простій письмовій формі. Отже, Договори відступлення права вимоги дійсні і захищені презумпцією дійсності правочину, а тому всі права, набуті сторонами за ними, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню;
- договори відступлення права вимоги могли і були укладені з включенням до них частин про відступлення прав за іпотечними договорами за умови укладення окремих правочинів про відступлення права вимоги за Договорами іпотеки в нотаріальній формі, що є звичною діловою практикою укладення договорів відступлення права вимоги за кредитними зобов`язаннями і відповідає вимогам чинного законодавства щодо форми їх укладення;
- не здійснення сторонами нотаріального посвідчення договорів відступлення за Договорами іпотеки не припиняє іпотеку щодо майна відповідача, зареєстровану Банком на підставі таких Договорів іпотеки.
Ухвалами Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.07.2025 відкрито апеляційні провадження у цій справі, об`єднано апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЕЛТІ ЦЕНТР" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ЧАСОПИС ПЛЮС" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 02.07.2025 в одне апеляційне провадження та призначено до розгляду на 04.08.2025.
До суду апеляційної інстанцій надійшли відзиви ТОВ “Дакорт” на апеляційні скарги в яких позивач просить залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. 
В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає таке:
- аналіз положень договорів про відступлення права вимоги свідчить про те, що останні містять в собі договори про відступлення прав за Договорами іпотеки. При цьому, не можна припустити, що такі договори були б укладені і без включення до них частини про відступлення прав за Договорами іпотеки, оскільки відступлення прав за основним зобов`язанням і за договорами забезпечення нерозривно пов`язані, складають єдиний предмет договору і мають єдину ціну, з якої неможливо виділити ціну відступлення прав за Договорами іпотеки;
- посилання апелянтів на подальше укладення договорів забезпечення в нотаріальній формі, не спростовує положень зазначених договорів, згідно з якими відступлено право вимоги, у тому числі за договорами забезпечення. Необхідність включення таких положень до договору викликана виключно неможливістю укласти договори відступлення прав за Договорами іпотеки з дотримання вимог закону;
- обставина переходу до ТОВ «ЧАСОПИС ПЛЮС» права вимоги за Кредитним договором не є предметом доказування, оскільки не впливає на вирішення питання про заміну кредитора його правонаступником та залучення третьої особи;
- апелянти в апеляційних скаргах не зазначають, як рішення у справі може вплинути на права або обов`язки ТОВ «ЧАСОПИС ПЛЮС», натомість всі аргументи про необхідність залучення ТОВ «ЧАСОПИС ПЛЮС» в якості третьої особи, як кредитора за Кредитним договором ґрунтуються на тому, що зобов`язання за Кредитним договором забезпечені Договорами іпотеки, права за яким ТОВ «ЧАСОПИС ПЛЮС» не відступлено.
У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.08.2025 у цій справі оголошено перерву до 06.08.2025.
Під час судових засідань представники апелянтів підтримали доводи та вимоги за апеляційними скаргами та наполягали на їх задоволенні. 
Інші представники учасників справи своїм правом на участь у судовому засіданні не скористались, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. 
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Положеннями частин першої - четвертої статті 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Процесуальна діяльність суду щодо здійснення правосуддя має чітко визначені в законі мету, завдання і коло учасників - носіїв процесуальних прав і обов`язків. Реалізація процесуальних прав обумовлена виключно процесуальним статусом учасника (позивач, відповідач тощо).
За усталеними висновками Верховного Суду, викладеними зокрема у постановах від 04.06.2024 по справі №911/2498/18, від 18.03.2024 по справі №4/662, від 20.01.2025 по справі №911/1795/22 тощо, правонаступництво - це перехід суб`єктивного права від однієї особи до іншої. Правонаступництво прав та обов`язків юридичної особи може мати місце у разі коли до правонаступника переходить певне право кредитора чи обов`язок боржника. Здійснення правонаступництва є результатом наявності визначеного юридичного складу, тобто сукупності юридичних фактів, необхідних і достатніх для того, щоб отримати відповідний ефект - наступництво в правах та обов`язках. У кожному конкретному випадку для вирішення питань можливості правонаступництва, господарському суду слід аналізувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.
У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі.
Положення щодо процесуального правонаступництва регламентовано статтею 52 ГПК України.
Так, відповідно до положень цієї статті у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив. Про заміну або про відмову в заміні учасника справи його правонаступником суд постановляє ухвалу.
Підставою для процесуального правонаступництва є правонаступництво у матеріальному правовідношенні, яке настало після відкриття провадження у справі. Відтак, особливості здійснення процесуального правонаступництва визначаються особливостями норм матеріального права, що регулюють перехід прав й обов`язків у матеріальних правовідносинах від особи до її правонаступника, або в інших випадках зміни сторони у правовідносинах, з яких виник спір.
Отже, процесуальне правонаступництво, передбачене статтею 52 ГПК України, це перехід процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.
Перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта матеріального правовідношення до іншого не тягне автоматичної зміни осіб у процесуальному відношенні, разом з тим, стаття 52 ГПК України не виключає можливості, суду, за наявності відповідного клопотання, залучити до участі у справі правонаступника.
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним його прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України) чи правонаступництва (пункт 2 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України), яке за змістом цієї ж частини є універсальним.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 Цивільного кодексу України).
Таким чином, вчинення правочинів, наслідком яких є заміна особи в окремому зобов`язанні через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги), є різновидом переходу до особи прав у матеріальних правовідносинах. Унаслідок такої заміни кредитора в матеріальному правовідношенні відбувається його заміна на іншу особу і в процесуальних правовідношеннях у визначених законом випадках (подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 у справі №34/425).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 803/1273/16 зроблено висновок, що передання кредитором своїх прав іншій особі за договором відступлення права вимоги (договір цесії) є правонаступництвом.
Суд будь-якої інстанції незалежно від стадії судового процесу зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами. 
Апеляційний господарський суд враховує, що вирішення питання про заміну сторони судового процесу здійснюється судом з урахуванням положень ст. с. 74-79, 86 ГПК України, тобто після перевірки та надання оцінки доказам, наданим на обґрунтування відповідної заяви, зокрема, їх достовірності та належності для висновків про фактичний перехід прав та обов`язків сторони до іншої особи на підставі правочину, якому має бути надана оцінка на предмет нікчемності, тобто недійсності в силу положень закону. При цьому встановлення обставин, за яких оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним, за відсутності визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду такої заяви, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у здійсненні заміни сторони процесу правонаступником, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеній ст. 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Такий правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.01.2020 у справі №916/2286/16.
Відповідно до частини першої статті 41 Господарського процесуального кодексу України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.
За умовами ст.50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи (ч.1). У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі (ч.3). Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі (ч.4).
Згідно з положеннями ст.51 ГПК України, якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору (ч.1). У разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи, обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони (ч.2).
Отже, норми процесуального права передбачають можливість участі в судовому процесі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на предмет спору. Підставою для залучення судом до участі у справі осіб, які не є стороною у справі, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, є обставини можливості впливу судового рішення зі спору на права та обов`язки цих осіб щодо однієї із сторін. При цьому учасники справи, звертаючись до суду із відповідним клопотанням про залучення особи, яка не є учасником справи, до участі у справі в якості третьої особи, мають обґрунтувати та довести можливість впливу судового рішення, ухваленого за результатом розгляду справи по суті спору, на права або обов`язки цієї особи щодо однієї із сторін.
Вирішуючи питання наявності юридичного інтересу у третьої особи, суд має з`ясувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення у цій справі наділено таку особу новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.05.2024 у справі №922/3961/23.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, під час звернення з позовною заявою Товариством з обмеженою відповідальністю "Дакорт" було визначено Акціонерне товариство "КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.
Як зазначено позивачем, в період з 11.01.2021 по 10.11.2021 ТОВ «Дакорт», згідно з Актами приймання-передачі основних засобів від 28.12.2020 року №1-№23 було здійснено передачу ТОВ «Реелті Центр» 49 об`єктів нерухомого майна. Після підписання актів приймання-передачі, ТОВ «Реелті Центр» було зареєстроване право власності на передані об`єкти нерухомого майна. 
Згідно з даних державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі Договору іпотеки № 429CL/М10 від 13.09.2021, Договору про зміну № 1 до Договору іпотеки № 429CL/М10 від 16.11.2021, Договору про зміну № 2 до Договору іпотеки № 429CL/М10 від 24.12.2021, Договору іпотеки № 429CL_М12, від 24.12.2021 - 30 об`єктів нерухомого майна ТОВ «Реелті Центр» було передано в іпотеку Акціонерному товариству «Креді Агріколь Банк» в якості забезпечення виконання зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер Дістрібьюшн" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІОН+" перед АТ «Креді Агріколь Банк» в розмірі 195 000 000,00 грн.
За твердженням позивача, предметом даного позову є визнання недійсними правочинів (спростування майнових дій), на підставі яких виникло право власності ТОВ «Реелті Центр» на майно, передане в подальшому останнім в іпотеку АТ «Креді Агріколь Банк», а тому задоволення позову у цій справі свідчитиме про відсутність у ТОВ «Реелті Центр» права на передачу АТ «Креді Агріколь Банк» в іпотеку майна, переданого згідно з Актами приймання-передачі основних засобів, що є підставою для визнання недійсними вищезазначених договорів іпотеки.
З огляду на викладене, на думку позивача, є за доцільне залучити до участі у справі Акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, оскільки прийняте за результатами вирішення даного спору судове рішення може вплинути на його права та обов`язки як Іпотекодержателя за договором іпотеки № 429CL/М10 від 13.09.2021, Договору про зміну № 1 до Договору іпотеки № 429CL/М10 від 16.11.2021, Договору про зміну № 2 до Договору іпотеки № 429CL/М10 від 24.12.2021, Договору іпотеки № 429CL_М12, від 24.12.2021.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.05.2025, серед іншого, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Акціонерне товариство "Креді Агріколь Банк".
Вподальшому, 17.06.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю “ЧАСОПИС ПЛЮС” звернулось до Господарського суду Одеської області з заявою в якій просило суд:
- замінити у справі №916/5530/23(916/1958/25) третю особу з Акціонерного товариства “Креді Агріколь Банк” його правонаступником ТОВ “ЧАСОПИС ПЛЮС”;
- залучити до участі у справі №916/5530/23(916/1958/25), як третю особу, ТОВ “ЧАСОПИС ПЛЮС”.
Зі змісту даної заяви та доданих до неї документів вбачається, що 26.03.2021 між АТ “Креді Агріколь Банк”, ТОВ «Партнер Дістрібьюшн» та ТОВ «Авіон+» укладено Договір про надання банківських послуг № 429 CL. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між АТ “Креді Агріколь Банк” та ТОВ "РЕЕЛТІ ЦЕНТР" укладено Договір іпотеки № 429CL/М10 від 13.09.2021 зі змінами та доповненнями та Договір іпотеки № 429CL_М12 від 24.12.2021.
05.06.2025 між АТ “Креді Агріколь Банк” та ТОВ «Фінансова Компанія «Фактор Плюс» було укладено Договір про відступлення права вимоги №1 згідно з п.1.1. якого Банк відступив Фінансовій компанії право вимоги до ТОВ «Партнер Дістрібьюшн» та ТОВ «Авіон+» за Кредитним договором, а також усі права за Договорами забезпечення.
Відповідно до п.1.2. Договору відступлення права вимоги, ТОВ «Фінансова Компанія «Фактор Плюс» після переходу до нього Права вимоги стає кредитором за Кредитним договором, укладеними між Банком і Боржниками та одержує всі права Банку в Кредитному договорі та у Договорах забезпечення, у т.ч. отримує право замість Банку вимагати від Боржника(ків) належного виконання зобов`язань та обов`язків за Кредитними договорами, а також вимагати від зобов`язаних осіб за Договорами забезпечення належного виконання ними Договорів забезпечення. Права Банку за Кредитним договором, Договорами забезпечення переходять до ТОВ «Фінансова Компанія «Фактор Плюс» у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги. При цьому ТОВ «Фінансова Компанія «Фактор Плюс» набуває статус кредитора за Кредитними договорами та кредитора/ заставодержателя/іпотекодержателя за всіма зобов`язаннями, що виникають із Договорів забезпечення та забезпечують виконання Боржниками їх зобов`язань за Кредитним договором та Договорами забезпечення. 
Згідно з п. 4.5. Договору відступлення права вимоги Сторони домовилися та зобов`язуються з метою захисту інтересів Нового кредитора, в день підписання Сторонами Акту прийому-передачі Права вимоги, укласти договори про відступлення прав вимог за всіма Договорами забезпечення (застави/іпотеки/поруки), які забезпечують виконання зобов`язань Боржника перед Первісним кредитором. При цьому відповідні договори про відступлення прав вимоги за Договорами забезпечення укладаються в тій самій формі, що і Договори забезпечення (застави/іпотеки/поруки).
У відповідності до п. 4.1. Договору відступлення права вимоги право вимоги до Боржників від Банку до Фінансової компанії переходить з моменту підписання Сторонами Акту прийому-передачі Права вимоги.
Відповідно до п. 4.6. Договору відступлення права вимоги Фінансова компанія має повні та невід`ємні права Кредитора, передбачені Цивільним та Господарським Кодексом України, та має повне необмежене діючим законодавством України право здійснювати наступне відступлення прав вимоги за Кредитним договором та Договором забезпечення без будь-якого погодження такого відступлення з Банком.
Факт оплати Ціни відступлення за Договором про відступлення права вимоги ТОВ «Фінансова Компанія «Фактор Плюс» на користь Банку доводиться платіжними інструкціями № 2714, 2715 від 05.06.2025 на суму 42 550 000 грн.
05.06.2025 між АТ “Креді Агріколь Банк” та ТОВ «Фінансова Компанія «Фактор Плюс» складено та підписано Акт прийому-передачі документів за умовами якого первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв належним чином оформлені документи, що підтверджують право вимоги первісного кредитора за договором про надання банківських послуг № 429 CL від 26.03.2021.
Згодом, 05.06.2025 між ТОВ «Фінансова Компанія «Фактор Плюс» та ТОВ «ЧАСОПИС ПЛЮС» укладено Договір про відступлення права вимоги № 26/05-25-1, згідно з п.1.1. якого Фінансова компанія відступила право вимоги до ТОВ «Партнер Дістрібьюшн» та ТОВ «Авіон+», що належать Фінансовій компанії на підставі Кредитного договору та Договору про відступлення права вимоги №1 від 05.06.2025 року, укладеного між Фінансовою компанією та Банком, а також усі права за Договорами забезпечення.
Згідно з п. 1.2. Договору відступлення права вимоги права Фінансової компанії за Кредитним договором, Договорами забезпечення переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги. При цьому Новий кредитор набуває статус кредитора за Кредитними договорами та кредитора/заставодержателя/іпотекодержателя за всіма зобов`язаннями, що виникають із Договорів забезпечення та забезпечують виконання Боржниками їх зобов`язань за Кредитним договором та Договорами забезпечення. 
Згідно з п. (в) п. 2.1. Договору відступлення права вимоги 2, Фінансова компанія гарантує, що після передачі Права вимоги за цим Договором та підписання Сторонами Акту прийому-передачі Права вимоги не матиме жодних претензій до Боржників, Поручителів, Іпотекодавців та Заставодавців щодо сплати Заборгованості за Кредитним договором та виконання зобов`язань за Договорами забезпечення. 
Відповідно до п. 4.1. Договору відступлення права вимоги право вимоги до Боржників від Фінансової компанії до Нового кредитора переходить з моменту підписання Сторонами Акту прийому-передачі Права вимоги.
У відповідності до п. 4.5. Договору відступлення права вимоги сторони домовилися та зобов`язуються з метою захисту інтересів Нового кредитора, в день підписання Сторонами Акту прийому-передачі Права вимоги, укласти договори про відступлення прав вимог за всіма Договорами забезпечення (застави/іпотеки/поруки), які забезпечують виконання зобов`язань Боржника перед Первісним кредитором. При цьому відповідні договори про відступлення прав вимоги за Договорами забезпечення укладаються в тій самій формі, що і Договори забезпечення (застави/іпотеки/поруки).
Згідно з п. 5.1., 5.2. Договору про відступлення права вимоги 2, ціна відступлення Права вимоги становить 43 311 000 грн. (сорок три мільйони триста одинадцять тисяч) гривень 00 копійок, без ПДВ (відповідно до пункту 196.1.5 Податкового кодексу України операція відступлення прав вимоги не є об`єктом оподаткування ПДВ). Сторони домовились, що в рахунок Ціни відступлення за цим Договором зараховується сума грошових коштів у розмірі 43 311 000 грн. (сорок три мільйони триста одинадцять тисяч) гривень 00 копійок, сплачена Новим кредитором Первісному кредитору на підставі Попереднього договору про відступлення права вимоги від 05 червня 2025 року, укладеного між Первісним кредитором та Новим кредитором.
Факт оплати ціни відступлення за Договором про відступлення права вимоги ТОВ «ЧАСОПИС ПЛЮС» на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Фактор Плюс» доводиться платіжними інструкціями № 4700, 4702 від 05.06.2025 на суму 43 311 000 грн.
05.06.2025 між Фінансовою компанією та Новим кредитором підписано Акт прийому-передачі права вимоги до Договору про відступлення прав вимоги, у відповідності до якого первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв право вимоги первісного кредитора до ТОВ «Партнер Дістрібьюшн» та ТОВ «Авіон+», що виникло на підставі договору про надання банківських послуг № 429 CL від 26.03.2021, а також усі права Первісного кредитора за Договорами забезпечення, що вказані в Договорі.
Отже надані ТОВ «ЧАСОПИС ПЛЮС» та наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що станом на теперішній час, ТОВ «ЧАСОПИС ПЛЮС» у відповідності до укладеного з ТОВ «Фінансова Компанія «Фактор Плюс» договору про відступлення права вимоги № 26/05-25-1 від 05.06.2025, набуло статусу кредитора за договором про надання банківських послуг № 429 CL від 26.03.2021, а первісний кредитор АТ “Креді Агріколь Банк” вибув із спірних відносин.
Колегія суддів зауважує, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові від 28.07.2021 у справі № 759/24061/19, Верховний Суд зазначив, що презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У даному випадку, судова колегія наголошує на тому, що вчинений між ТОВ «ЧАСОПИС ПЛЮС» та ТОВ «Фінансова Компанія «Фактор Плюс» договір про відступлення права вимоги № 26/05-25-1 від 05.06.2025 станом на теперішній час є чинним та в судовому порядку недійсним не визнавався, а тому права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Колегія суддів враховує, що встановлення обставин, за яких правочин про відступлення права вимоги може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду заяви про заміну сторони правонаступником, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у здійсненні заміни сторони процесу правонаступником, оскільки суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному ст. 204 ЦК України. 
Таким чином, вирішуючи питання про наявність підстав для заміни учасника справи правонаступником за відсутності обставин, що свідчать про нікчемність договору, на підставі якого подано заяву про заміну учасника правовідносин, а також відомостей щодо оспорювання або визнання недійсним цього договору у встановленому порядку, суд має виходити з принципу правомірності цього правочину, дослідивши та надавши оцінку достатності та достовірності наданих в обґрунтування заяви про заміну сторони доказів для здійснення відповідної заміни. Такий висновок міститься в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №909/968/16.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що за встановлених обставин вибуття із спірних відносин АТ “Креді Агріколь Банк” та набуття ТОВ «ЧАСОПИС ПЛЮС» прав кредитора за договором про відступлення права вимоги № 26/05-25-1 від 05.06.2025, клопотання останнього про заміну у справі №916/5530/23(916/1958/25) третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача з АТ “Креді Агріколь Банк” на ТОВ “ЧАСОПИС ПЛЮС” є цілком обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Разом з цим, судова колегія вважає передчасними висновки місцевого господарського суду, які ґрунтуються на нікчемності наданого заявником договору про відступлення права вимоги № 26/05-25-1 від 05.06.2025, з огляду на таке. 
За приписами ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Як вже було вказано вище, ТОВ «ЧАСОПИС ПЛЮС» у відповідності до укладеного з ТОВ «Фінансова Компанія «Фактор Плюс» договору про відступлення права вимоги № 26/05-25-1 від 05.06.2025, набуло статусу кредитора за договором про надання банківських послуг № 429 CL від 26.03.2021.
При цьому, договір про надання банківських послуг № 429 CL від 26.03.2021, як свідчать наявні матеріали справи, було вчинено у простій письмовій формі, а тому відповідно до приписів ст. 513 ЦК України правочин про відступлення права вимоги за таким договором, був також вчинений у простій письмовій формі. 
Слід зауважити, що заявник не заперечує того, що нотаріальному посвідченню, на виконання вимог ст. 513 ЦК України та ст. 24 Закону України «Про іпотеку» підлягали договори відступлення права вимоги за Договорами іпотеки.
Однак, як вбачається з наявних матеріалів справи, станом на час укладення договору про відступлення права вимоги №26/05-25-1 від 05.06.2025, ухвалою Господарського суду Одеської області у цій справі було вжито заходи забезпечення до подання позовної заяви, у відповідності до яких, серед іншого, заборонено усім органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав, зокрема, Міністерству юстиції України, його територіальним органам, Департаменту державної реєстрації, нотаріусам та іншим органам, які виконують функції реєстрації, вчиняти будь-які нотаріальні та реєстраційні дії щодо нерухомого майна, зокрема того, що передано в іпотеку, в якості виконання зобов`язань за договором про надання банківських послуг №429 CL від 26.03.2021.
Наявність таких заходів, вжитих судом першої інстанції, безумовно перешкоджали нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, тобто належному оформлені відступлення права вимоги за договорами іпотеки.
Судова колегія зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 754/8750/19 суд касаційної інстанції виснував наступне:
« 78. Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про Іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.
79.  Аналіз приписів частини першої статті 24 Закону України «Про Іпотеку» дозволяє зробити висновок, що законодавець прагне, аби в регулятивних цивільних правовідносинах відбувалося одночасне відступлення зобов`язань як за основним, так і за іпотечним зобов`язаннями.
80. Зокрема, правила першого речення частини першої статті 24 Закону України «Про Іпотеку», враховуючи мету цього Закону і межі його правового регулювання, спрямовані саме на врегулювання відступлення прав за іпотечним договором, певно поєднавши їх юридичну долю з юридичною долею основного зобов`язання.
81. Отже, цей припис статті 24 Закону України «Про Іпотеку`закріплює правило, відповідно до якого у регулятивних правовідносинах відступлення прав за іпотечним договором здійснюється лише за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.
82. Друге речення частини першої статті 24 Закону України «Про Іпотеку» має таку правову мету - встановити доказову презумпцію в разі з`ясування питання, чи відбулося та коли відбулося відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Це речення не може тлумачитися так, що воно вказує на недійсність основного чи забезпечувального зобов`язання як на наслідок невиконання такого правила поведінки.
83. Логіка законодавця є зрозумілою, оскільки з огляду на те, що право іпотеки підлягає реєстрації у відповідному державному реєстрі, то в разі реєстрації відступлення прав вимоги за іпотечним договором з певним рівнем переконливості можна стверджувати і про відступлення за основним зобов`язанням.
84. Отже, відступлення прав за іпотечним договором доводить (підтверджує) відступлення права вимоги за основним зобов`язанням, а не навпаки. Тож факт відступлення права вимоги за іпотечним договором створює доказову презумпцію того, що відбулося й відступлення прав вимоги за основним зобов`язанням.
85. Проте, якщо немає сумнівів у факті, часі та обсязі відступленого права вимоги за основним зобов`язанням, тоді немає й підстав для застосування другого речення частини першої статті 24 Закону України «Про Іпотеку»: у цьому реченні йдеться саме про доведеність факту відступлення права вимоги за основним зобов`язанням, у разі якщо у відповідному державному реєстрі здійснено реєстрацію відступлення права вимоги за іпотечним зобов`язанням.
86. Як підсумок, відступлення права вимоги за іпотечним договором, за загальним правилом, має відбуватися одночасно з відступленням права вимоги за кредитним договором. Права вимоги за основним зобов`язанням та права вимоги за іпотечним зобов`язанням як забезпечувальним до такого основного не можуть бути одночасно відступлені кредитором на користь різних осіб, оскільки «абстрактну іпотеку» (без зв`язку з належним кредиторові основним зобов`язанням) закон не передбачає, а, навпаки, констатує, що іпотекодержателем завжди є кредитор (стаття 1 Закону України «Про Іпотеку»), що відповідає суті іпотеки як способу забезпечення виконання зобов`язання.
223. Здійснивши тлумачення приписів частини першої статті 17 та частини першої статті 24 Закону України «Про Іпотеку», Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі висновки щодо застосування зазначених норм права.          
224. Іпотекодержателем завжди є кредитор, тому «абстрактну іпотеку» (без зв`язку із належним кредиторові основним зобов`язанням) закон не передбачає.
225. Відступлення права вимоги за іпотечним договором, за загальним правилом, має відбуватися одночасно з відступленням права вимоги за кредитним договором. Права вимоги за основним зобов`язанням та права вимоги за іпотечним зобов`язанням як забезпечувальним до такого основного не можуть бути одночасно відступлені кредитором на користь різних осіб.
226. Приписи частини першої статті 24 Закону України «Про Іпотеку» щодо відступлення права вимоги за договором іпотеки за умови одночасного відступлення права вимоги за основним зобов`язанням спрямовані на уникнення ситуації, за якої відступлення права вимоги за іпотечним договором передує відступленню права вимоги за основним зобов`язанням. Тому договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором може укладатися як у той самий день, що й договір про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням, так і через певний проміжок часу після такого відступлення, але не раніше.
227. Порушення порядку переходу права іпотеки до його набувача, в результаті чого виникла така аномалія, як «абстрактна іпотека», за змістом статті 17 Закону України «Про Іпотеку» не припиняє іпотеку. 
228. Враховуючи фактичні обставини цієї конкретної справи, саме лише нездійснення нотаріального посвідчення правочину, укладеного за результатами проведення торгів з продажу майна (активів) банку, що ліквідується, які були проведені з дотриманням вимог законодавства, не може свідчити про нікчемність торгів загалом, а фактично є недооформленням договірних відносин між банком та переможцем торгів. Це не припиняє іпотеку і не позбавляє первинного іпотекодержателя (первісного кредитора), в разі виконання рішення суду, яким підтверджено його право іпотекодержателя, та внесення запису до державного реєстру про право іпотеки, права завершити процедуру торгів - дооформити договірні відносини, укласти нотаріально посвідчений договір та внести відомості про відступлення права вимоги за іпотечним договором до певного державного реєстру».
З огляду на вищевказані висновки Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів погоджується із твердженням апелянтів про те, що у даному випадку, неможливість належного оформлення відступлення вимог за договорами іпотеки, через наявність ухвали суду у цій справі про вжиття заходів забезпечення позову, безумовно створює так звану «абстрактну іпотеку», коли у основному зобов`язанні кредитор змінився (АТ “Креді Агріколь Банк” замінено на ТОВ “ЧАСОПИС ПЛЮС”), а відступлення права вимоги за іпотечним договором не відбулось через наявність відповідних заборон.
Відтак, на переконання колегії суддів, створюється певна невизначеність, оскільки АТ “Креді Агріколь Банк” отримавши виконання за договором про відступлення права вимоги вже не є та не може бути учасником даної справи, а ТОВ “ЧАСОПИС ПЛЮС”, яке набуло право вимоги за договором, який є чинним та в судовому порядку не визнавався недійним, позбавлений реалізації свого процесуального права на участь у справі в якості третьої особи замість Банку. 
Відповідно, рішення у цій справі безумовно може вплинути на права, інтереси та обов`язки ТОВ «ЧАСОПИС ПЛЮС», а тому не наділення його відповідним статусом третьої особи свідчить про безумовне порушення його прав.
Судова колегія також наголошує на тому, що постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.08.2025 у цій справі, було скасовано ухвалу Господарського суду Одеської області в частині заборони Акціонерному товариству “Креді Агріколь Банк” та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії або правочини щодо звернення стягнення на нерухоме майно та заборони усім органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав, зокрема, Міністерству юстиції України, його територіальним органам, Департаменту державної реєстрації, нотаріусам та іншим органам, які виконують функції реєстрації, вчиняти будь-які нотаріальні та реєстраційні дії щодо нерухомого майна.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку щодо необхідності здійснення заміни третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача з АТ “Креді Агріколь Банк” на ТОВ “ЧАСОПИС ПЛЮС”.
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. 
По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Тому інші доводи учасників справи, що викладені у заявах по суті справи, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених апеляційним судом, не впливають на остаточний висновок.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно з ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, а оскаржувана ухвала скасуванню, із прийняттям нового рішення про задоволення заяви ТОВ “ЧАСОПИС ПЛЮС” про заміну учасникам справи.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

1. Апеляційні скарги задовольнити.
2. Ухвалу Господарського суду Одеської області від 02.07.2025 по справі №916/5530/23(916/1958/25) – скасувати.
3. Заяву Товариство з обмеженою відповідальністю "ЧАСОПИС ПЛЮС" про заміну учасника справи його правонаступником – задовольнити.
4. Замінити у справі №916/5530/23(916/1958/25) третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Акціонерне товариство "КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК" на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "ЧАСОПИС ПЛЮС".
Постанова, згідно з ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 08.08.2025.

Головуючий суддя                                                                      Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                                                                                                                    Принцевська Н.М.

Суддя                                                                                                                                                                                    Філінюк І.Г.