Постанова
Іменем України

18 червня 2025 року 
м. Черкаси 

Провадження № 22–ц/821/638/25
Справа № 711/6402/24
категорія: 310000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Василенко Л. І.,
суддів: Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л.,
секретаря – Івануси А. Д.,

учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 , 
третя особа – Орган опіки та піклування м. Черкаси (виконавчий комітет Черкаської міської ради),

розглянувши у відкритому судовому засіданні вм. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 січня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування м. Черкаси (виконавчий комітет Черкаської міської ради), про визначення місця проживання дитини, 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

13 серпня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Придніпроського районного суду м. Черкаси з позовною заявою до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 28.04.2012 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, в якому народилася дитина – ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На даний час відповідач з дитиною проживає в Австрії, оскільки виїхала під час повномасштабного вторгнення та бажає будувати там своє подальше життя, приїжджала в Україну лише двічі з лютого 2022 року та повертатися в Україну не бажає.
Вказав, що проживає в трикімнатній квартирі, яку придбали під час шлюбу з відповідачем та відповідно частини її належить йому, відповідач не претендує на свою частину. В квартирі зроблений ремонт, є дитяча кімната, меблі та техніка, забезпечена повністю всім необхідним. Крім цього, він офіційно працює, має відповідний дохід та автомобіль. Раніше не судимий та до адміністративної відповідальності не притягувався.
Дочка сторін ОСОБА_3 виявляє сильне бажання повернутися до України, оскільки перебуває у чужому їй середовищі, не відвідує школу, умови проживання не є добрими, відсутня її дитяча кімната, не має друзів, відповідно порушений психічний стан. В Україні ОСОБА_3 займалася на гуртках, відвідувала українську школу, мала безліч друзів, емоційний стан був відмінний, тут проживає багато її родичів. Крім цього дочка, усвідомлюючи свої дії, якій понад десять років сама виявляє бажання приїхати та проживати в Україні.
З огляду на такі обставини, позивач просив суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним, за адресою його постійного місця проживання АДРЕСА_1 у зв`язку з самостійним вихованням ним дитини без участі матері.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням  Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.01.2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що при розгляді даної справи відповідачем було подано клопотання про розгляд справи за її відсутності, в якому остання вказала про визнання позову.
Визнання позову відповідачем – це безумовне погодження задовольнити матеріально-правову вимогу позивача в тому вигляді, в якому вона міститься у позовній заяві.
Враховуючи обставини судового провадження по цій справі, суд дійшов висновку, що визнання відповідачем позову про визначення місця проживання дитини у таких чутливих правовідносинах суперечить закону та може порушувати права, свободи чи інтереси дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На переконання суду, беззаперечне визнання відповідачем позову по цій справі, її процесуальна поведінка під час судового розгляду, а також встановлені судом обставини, свідчать про те, що сторони між собою дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, а тому суд вважав, що задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним і таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, оскільки такі вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також не відповідає фактичним обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач погодилася на проживання дитини в Україні лише після того, як було подано позов до суду, до моменту подачі позову згода між сторонами щодо проживання дитини була не досягнута та дитина повернулася до України тільки під час судового розгляду справи, а тому вважає, що у позивача були всі відповідні підстави для звернення до суду та визначення місця проживання дитини. 
Крім цього, всупереч висновку органу опіки та піклування, визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , необхідно, враховуючи нинішню ситуацію (війну з росією) та значну віддаленість проживання матері (держава Австрія).
Звернув увагу, що при розгляді справи судом першої інстанції не було взято до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з батьків та інші обставини, що мають істотне значення.
Виходячи з викладеного, просить апеляційну скаргу задовольнити та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (номер не читаємий), яке видане повторно 24.05.2012, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 28.04.2012, після чого ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_5 (а.с. 10).
Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (номер не читаємий) від 30.10.2012, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , а її батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 15).
Згідно витягу з реєстру територіальної громади № 2024/008252662 від 11.07.2024 вбачається, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 з 17.09.2003 є АДРЕСА_2 (а.с. 7).
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади № 2024/008002092 від 07.07.2024 вбачається, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 з 28.01.2019 є АДРЕСА_1 (а.с. 16).
З акту про проживання особи без реєстрації вбачається, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , а фактично проживає ОСОБА_1 (а.с. 26).
З інформації, яка міститься в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в?їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» вбачається, що в період з 08.11.2017 по 09.10.2024 (станом на 13:45), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 22.12.2022 о 00:29 год., через пункт пропуску Смільниця виїхала за межі території України; 12.06.2023 о 22:04, через пункт пропуску Шегині в?їхала на територію України; 03.07.2023 о 04:27, через пункт пропуску Краківець виїхала за межі території України (а.с. 85).
Також, у вказаний період ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 12.06.2023 о 22:04, через пункт пропуску Шегині в?їхала на територію України; 03.07.2023 о 04:27, через пункт пропуску Краківець виїхала за межі території України, 06.09.2024 о 02:00, через пункт пропуску Шегині в?їхала на територію України (а.с. 85).
Згідно довідки виданої ТОВ «МАКС і К» від 27.06.2024, ОСОБА_1 дійсно працює на посаді торгівельного представника у ТОВ «МАКС і К» з 02.03.2018 по теперішній час на умовах повного робочого часу (а.с. 32).
З довідки виданої КП «Черкаський обласний наркологічний диспансер Черкаської обласної ради» від 19.07.2024 вбачається, що ОСОБА_1 за медичною наркологічною допомогою не звертався» (а.с. 34).
Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 станом на 06.07.2024 до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с. 35).
За висновком органу опіки та піклування м. Черкаси від 28.12.2024 №19750–01–21 визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є недоцільним у зв`язку з відсутністю спору між батьками (а.с. 120 – 121).

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника скаржника – адвоката Жеребенко О. В., переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанцій виходив із того, що беззаперечне визнання відповідачем позову по цій справі, а також встановлені судом обставини, свідчать про те, що сторони між собою дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, а тому, задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним і таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, оскільки такі вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою.
Колегія судів погоджується із такими висновками суду з огляду на таке.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У ч. 1 ст. 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2040/20).
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).
Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив суд визначити місце проживання малолітньої дитини сторін – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним, за адресою його постійного місця проживання АДРЕСА_1 у зв`язку з самостійним вихованням ним дитини без участі матері.
Згідно з ч. ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка недосягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Отже за даними нормами сімейного та цивільного законодавства спір між матір`ю та батьком, які проживають окремо та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина вирішується органом опіки та піклування або судом лише щодо дитини, яка не досягла 14 років.
За змістом ст. 161 СК України визначення судом місця проживання дитини можливо тільки у разі, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина.
З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
При вирішенні спору судом встановлено, що сторони у справі  з 24.05.2012 перебували у зареєстрованому шлюбі. Позивач в позовній заяві просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини сторін – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним, за адресою його постійного місця проживання АДРЕСА_1 у зв`язку з самостійним вихованням ним дитини без участі матері. 
Як вбачається з матеріалів справи власником квартири АДРЕСА_3 являється відповідач  ОСОБА_2  та її було куплено за письмової згоди позивача  ОСОБА_1 . 
У відповідності до витягу з реєстру територіальної громади № 2024/008002092 від 07.07.2024 зареєстрованим місцем проживання доньки сторін – ОСОБА_3 з 28.01.2019 є АДРЕСА_1 .
Зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 з 05.07.2018 є АДРЕСА_1 , що стверджується відповіддю відділу реєстрації місця проживання управління електронних публічних послуг від 31.01.2025.
З акту про проживання особи без реєстрації вбачається, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , а фактично проживає ОСОБА_1 .
Отже з викладеного вбачається, що батьки дитини – сторони у справі мають у власності спільне житло в якому зареєстровані та проживають.
Відповідач  ОСОБА_2 22.12.2022 та 03.07.2023 виїжджала за кордон. Дитина сторін ОСОБА_3 12.06.2023 та 06.09.2024 в`їжджала на територію України.
Колегія суддів апеляційного суду враховує, що відповідач в своєму клопотанні про розгляд справи за її відсутності від 17.09.2024 вказала на те, що узгодивши всі питання з позивачем, вони спільно дійшли згоди про проживання ОСОБА_3 з батьком. Також зазначила, що на даний момент дитина вже знаходиться в Україні та проживає з відповідачем. Додала, що позов визнає та не заперечує проти його задоволення.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування м. Черкаси від 28.12.2024 №19750-01-21, під час засідання Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Черкаської міської ради громадянин ОСОБА_1 зазначив, що він з дружиною домовилися, що донька буде проживати разом із ним. Малолітня ОСОБА_9 висловила своє бажання проживати разом з батьком.
Врахуючи викладене, орган опіки та піклування м. Черкаси прийшов до висновку про недоцільність визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з відсутністю спору між батьками.
Цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком, з яким дитина і так фактично проживає. Мати дитини не вимагає зміни місця проживання дочки.
З урахуванням наведеного та встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання малолітньої дитини, оскільки мати дитини подала суду власну заяву, в якій просить визначити місце проживання малолітньої дитини разом із батьком і матеріалами справи стверджується, що дитина сторін проживає із батьком і спору стосовно цього, який підлягав би судовому захисту між батьками немає.
Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 2024 року в справі № 299/8679/23.
Таким чином, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про визначення місця проживання дочки разом із батьком, оскільки позивач не довів, що його права порушені, а відповідно до вимог частини першої ст. 4 ЦПК України, частини першої ст. 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. 
За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Щодо посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не була врахована думка дитини, колегія суддів враховує наступне.
У відповідності до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.
Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
Судом встановлено та стверджується матеріалами справи, що думка дитини по-перше була врахована батьками – сторонами у справі, а по-друге висвітлена у висновку наданим органом опіки та піклування м. Черкаси.
Тому посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не була врахована думка дитини сторін є безпідставним. 
Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову зроблені з належним з`ясуванням дійсних обставин справи, дослідженням та оцінкою наданих сторонами доказів, з правильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі ст. 375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 січня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування м. Черкаси (виконавчий комітет Черкаської міської ради), про визначення місця проживання дитини – залишити без задоволення. 
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 січня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 19 червня 2025 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: Ю. В. Сіренко

Т. Л. Фетісова