Справа № 127/1745/24
Провадження № 22-ц/801/1148/2025
№ 22-ц/801/1150/2025
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року	Справа № 127/1745/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний  суд у  складі колегії  суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Панасюка О.С., Шемети Т.М., секретар Луцишин О.П.,  розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2025 року, повний текст складено 10 березня 2025 року, та на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2025 року, повний текст складено 31 березня 2025 року, ухвалені суддею Романюк Л.Ф. в м. Вінниці, в цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,,
встановив:
29 січня 2024 року ОСОБА_2 подав позов, в якому згідно уточнених позовних вимог просив:
- встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 27 листопада 2013 року по 29 вересня 2014 року;
- виділити у власність ОСОБА_1 автомобіль марки «BMW» модель «Х4», 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 синього кольору, який зареєстрований 25 листопада 2016 року;
- стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 551 180,00 грн компенсації ринкової вартості 1/2 частки автомобіля марки «BMW» модель «Х4», 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 синього кольору, який зареєстрований 25 листопада 2016 року;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 499 999,00 грн компенсації ринкової вартості 1/2 частки автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», модель «ML 350 CDI 4 MATIC», VIN НОМЕР_2 реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2014 року випуску;
- стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судові витрати.
В обґрунтування вимог ОСОБА_2 зазначив, що у 2012 році він познайомився із ОСОБА_1 , з якою у нього виникли взаємні почуття одне до одного, і 29 вересня 2012 року ОСОБА_1 разом зі своїм сином від першого шлюбу - ОСОБА_3 переїхала жити разом з ОСОБА_2 у будинок АДРЕСА_1 , який належав брату позивача - ОСОБА_4 .
З цього часу сторони постійно проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, брали спільну участь у витратах на утримання житла, спільно харчувалися, купляли майно для спільного користування, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, спільно проводили свята, їздили на відпочинок, що підтверджується товарними чеками, квитанціями, фотографіями.
ОСОБА_2 виховував сина ОСОБА_1 як свого рідного сина, забезпечував його побут, записав його та водив в спортивну секцію плавання, оплачував витрати на його навчання, розваги, одяг, побут. Намагався забезпечити йому максимальну батьківську опіку.
У період 2012-2014 років ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як єдина сім`я постійно подорожували. Факт спільного проживання підтверджується відповіддю №218 від 19 грудня 2023 року школи «Ерудит» щодо зазначення адреси проживання в особовій справі учня.
Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї №1072 від 22 березня 2018 року місцем проживання ОСОБА_1 з 27 квітня 2013 року є АДРЕСА_1 .
Згідно витягу з реєстру територіальної громади від 05 червня 2023 року ОСОБА_1 зареєстрована за вказаною адресою з 27 квітня 2013 року.
30 вересня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька – ОСОБА_5 .
ОСОБА_2 вказує, що в період спільного проживання з відповідачкою з 29 вересня 2012 року по 26 листопада 2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , тому він просить встановити факт спільного проживання з ОСОБА_1 з 27 листопада 2013 року по 29 вересня 2014 року.
У період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ОСОБА_2 придбав автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2014 року випуску, сірого кольору, який було зареєстровано 03 квітня 2014 року за ОСОБА_1 ..
Таким чином, автомобіль марки «MERCEDES-BENZ» належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .. Однак, після відкриття провадження у даній справі ОСОБА_1 у відзиві на позов повідомила, що відчужила вказаний автомобіль своїй матері ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 16 грудня 2023 року. 
У випадку відчуження автомобіля одним із подружжя проти волі без згоди іншого з подружжя останній має право на грошову компенсацію вартості відчуженого автомобіля, виходячи з ринкової вартості аналогічних транспортних засобів під час поділу майна.
У подальшому, після реєстрації шлюбу, ОСОБА_2 також придбав автомобіль марки «BMW» модель «Х4», реєстраційний номер НОМЕР_1 синього кольору, який зареєстрований 25 листопада 2016 року за ОСОБА_1 ..
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, який за рішенням суду від 02 листопада 2023 року розірвано.
ОСОБА_1 на добровільний поділ вказаних транспортних засобів не погоджується, оскільки вважає їх особистою власністю.
Також, 15 квітня 2024 року від ОСОБА_1 до суду надійшла зустрічна позовна заява, в якій ОСОБА_1 просила:
- поділити спільне майно колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме автомобіль марки «BMW» моделі «Х4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2016 року випуску, шляхом виділу його у власність ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації 1/2 частки автомобіля у розмірі 475 782 грн.
Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що обидві сторони визнають, що автомобіль «BMW» модель «Х4», 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був придбаний сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти подружжя та в інтересах сім`ї.
ОСОБА_1 у відзиві на позов від 05 березня 2024 року повідомила, що спірний автомобіль перебуває в неї з 17 вересня 2023 року, коли вона виїхала на ньому з дочкою з спільного для сторін житла під час перебування у шлюбі за адресою: АДРЕСА_1 .
В первісному позові, заяві про зміну предмету позову позивач надав суду інформацію з мережі інтернет про орієнтовну вартість спірного автомобіля у розмірі 1 102 360 грн. Відповідно до звіту № 37/24 про незалежну оцінку ринкової вартості автомобіля, складного оцінювачем – фізичною особою підприємцем ОСОБА_8 , згідно висновку оцінювача ринкова вартість вказаного автомобіля станом на 08 квітня 2024 року становить 951 564,00 грн без ПДВ. 
З 29 грудня 2023 року вона не використовує спірний автомобіль. 
Дочка сторін не бажає їздити у автомобілі марки «BMW», в дитини ознаки стресу та вона отримує психологічну допомогу. 
ОСОБА_1 зазначає, що у зв`язку із вказаними обставинами вона не визнає позовну вимогу про поділ автомобіля «BMW» шляхом виділу ОСОБА_1 автомобіля із стягненням з неї на його користь компенсації 1/2 частини ринкової вартості автомобіля. Натомість вона просить суд поділити вказаний автомобіль шляхом виділу ОСОБА_2 автомобіля із стягненням з нього на її користь компенсації 1/2 частини ринкової вартості автомобіля.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2025 року позови ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя та ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково.
Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 27 листопада 2013 року по 29 вересня 2014 року.
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобілі «BMW», модель «Х4», 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 синього кольору, який зареєстрований 25.11.2016 р. та «MERCEDES-BENZ», модель «ML 350 CDI 4 MATIC», VIN НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_5 ,2014 року випуску та визнано, що ідеальні частки у порядку поділу спільного майна подружжя становлять 1/2 частки за кожним.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 автомобіля марки «BMW», модель «Х4»,2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 синього кольору, який зареєстрований 25.11.2016 р.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 автомобіля марки «BMW», модель «Х4»,2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 синього кольору, який зареєстрований 25.11.2016 р.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 499 999 (чотириста дев`яносто дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн компенсації ринкової вартості 1/2 частки автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», модель «ML 350 CDI 4 MATIC», VIN НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_5 , 2014 року випуску.
В решті позовів відмовлено.
Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2025 року заяви задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6 211,19 грн судового збору та 3 990 грн витрат на правову допомогу. 
У решті вимог відмовлено.
Не погодившись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2025 року в частині задоволення позовних вимог первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та відмовити у задоволенні позовних вимог про:
- встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 27 листопада 2013 року по 29 вересня 2014 року;
- визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобілів «BMW», модель «Х4», 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 синього кольору, який зареєстрований 25 листопада 2016 року, та «MERCEDES-BENZ», модель «ML 350 CDI 4 MATIC», VIN НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_5 ,2014 року випуску та визнання, що ідеальні частки у порядку поділу спільного майна подружжя становлять 1/2 частки за кожним;
- стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 499 999 (чотириста дев`яносто дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн компенсації ринкової вартості 1/2 частки автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», модель «ML 350 CDI 4 MATIC», VIN НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_5 , 2014 року випуску.
Також просить змінити додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2025 року та здійснити розподіл витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга мотивована наступним:
-вимоги позову про встановлення факту, це неналежний спосіб захисту.
-вихід суду першої інстанції за межі вимог позову, адже в заяві про зміну предмета позову позивач не висував вимогу про визнання майна спільним майном подружжя;
- суд не міг обґрунтовувати факт проживання сторін як сім`ї без реєстрації шлюбу, враховуючи близькість відносин сторін під час перебування позивача у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою. Суд не взяв до уваги обставину реєстрації ОСОБА_1 в будинку, який належить брату позивача, 27.04.2013 в м. Львів, коли позивач перебував у шлюбі з іншою жінкою. Суд не взяв до уваги, що позивач був зареєстрований по 09.06.2015 в квартирі, яка належить його колишній дружині в м. Львів;
-в матеріалах справи немає жодного письмового доказу на підтвердження факту спільного проживання сторін в період з 27.11.2013 по 03.04.2014 і в період з 27.11.2013 по 29.09.2014 також;
-суд неправильно надав оцінку показанням свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , і деякі з них суперечать показанням самого позивача;
-за відсутності доказів ведення спільного господарства та джерел формування спільного бюджету сторін з 26.11.2013 по 03.04.2014 суд безпідставно відхилив доказ придбання автомобіля за особисті кошти відповідачки (кошти зняті з банківського вкладу);
-суд, в порушення принципу змагальності, належності і достовірності доказів, визначив вартість автомобіля на підставі оголошення AUTO.RIA подібного автомобіля, відхиляючи звіт про середньоринкову вартість автомобіля;
-ухвалюючи додаткове рішення, суд припустився помилки при розподілі судових витрат, адже позивач за зустрічним позовом не заявляла вимогу немайнового характеру про визнання майна спільним сумісним майном та не сплачувала за неї судовий збір в розмірі 1 211,20 грн. ОСОБА_2 теж не заявляв такої вимоги, а тому розрахунок є невірним. Суд також застосував неправильну формулу при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить поновити строк на подання відзиву на апеляційну скаргу, вказуючи, що скаржником не було надіслано на адресу позивача копію апеляційної скарги з додатками, тому сторона позивача не була в змозі подати відзив.
У ч. 3 ст. 359 ЦПК України зазначено, що в ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 1 ст. 360 ЦПК України, учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
У силу частини 1 статті 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження ОСОБА_2 надано строк протягом п`яти днів з моменту отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на апеляційну скаргу. 
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 подано засобами поштового зв`язку, відтак, супровідним листом від 29 квітня 2025 року апеляційним судом на адресу ОСОБА_2 було надіслано копію ухвали про відкриття апеляційного провадження разом із копією апеляційної скарги.
Підстав направляти скаргу з доданими матеріалами у ОСОБА_1 , про що зазначає заявник, не було оскільки апеляційна скарга не подавалася нею в електронній формі.
ОСОБА_2 копію ухвали про відкриття апеляційного провадження разом із копією апеляційної скарги не отримав, поштовий конверт повернувся на адресу суду із відміткою пошти: «за закінченням терміну зберігання».
09 травня 2025 року за заявою представника ОСОБА_2 – адвоката Дуди П.В. останньому було направлено копію апеляційної скарги.
Згідно довідок про доставку електронного документу, ухвалу про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу доставлено до електронного кабінету адвоката Дуди П.В. 09 травня 2025 року.
Тому відзив мав бути поданий до 14 травня 2025 року включно.
Разом з тим, відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 подано лише 26 травня 2025 року.
Апеляційний суд вважає, що позивач за первісним позовом та його представник не були позбавлені можливості у строк, встановлений апеляційним судом, подати відзив  на апеляційну скаргу або подати до апеляційного суду заяву про продовження такого строку, однак, таких звернень до суду апеляційної інстанції у встановленому законом порядку не надходило.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Отже, клопотання про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу не підлягає задоволенню, а відзив  на апеляційну скаргу  підлягає залишенню без розгляду, оскільки він поданий до суду поза межами встановленого судом строку.
Апеляційний суд, ознайомившись з мотивами апеляційної скарги, дослідивши докази у справі прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань.
Апелянт не стверджує в скарзі про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права. Дослідивши правове обґрунтування судового рішення, апеляційний суд повністю погоджується з ним, адже суд правильно застосував норми права, які регулюють спірні правовідносини.
Твердження апелянта про те, що вимога первісного позову про встановлення факту є неналежним способом захисту, та про те, що вимога про визнання спільної сумісної власності не заявлялась сторонами, як окрема вимога, є доречними.
У постанові від 22 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц Велика Палата Верховного виснувала:
«40. Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.
41. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).
42. Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
43. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
44. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи».
Отже, вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не є такою, що забезпечує ефективний захист прав позивача, а тому у її задоволенні необхідно було відмовити цих підстав.
Також апеляційний суд зважає на те, що в резолютивній частині оскаржуваного рішення, в окремому абзаці, стверджується про визнання спірних автомобілів спільним майном подружжя, однак, як, встановлено, така вимога ні за первісним, ні за зустрічним позовами позивачами не висувалась, а відтак цей висновок суду підлягає виключенню з резолютивної частини рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд прийшов до висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, ст. 13 ЦПК України – принцип диспозитивності, а також ст. 5 та 263 ЦПК України - способи захисту, які застосовуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, а також врахування судом висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
Суд першої інстанції, дослідивши надані сторонами докази, прийшов до висновку про обґрунтованість тверджень позивача за первісним позовом про спільне проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період, який вказується в остаточних вимогах позову.
Заперечуючи проти такого висновку, апелянт вказує, що суд першої інстанції повинен був врахувати позиції Верховного Суду у справах за подібних спірних правовідносин, зокрема, щодо необхідності при розгляді таких вимог встановлювати як факт спільного проживання, так і спільний побут, взаємні права та обов`язки, обсяг спільного нажитого майна, з`ясувати час та джерело його придбання, участь чоловіка та жінки у придбані шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключення можливості залучення особистих коштів будь-кого з них, тощо, але цього зроблено не було.
Разом з цим, апелянт підтверджує, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ з огляду на різноманітність суспільних відносин та обставин, і суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності, і з такою позицією погоджується апеляційний суд.
ОСОБА_1 у відзиві на позов не заперечувала проти того, що вона познайомилась з ОСОБА_2 в січні 2012 року, коли останній був одружений з ОСОБА_6 ; про її проживання разом з сином з 2012 року у будинку по АДРЕСА_1 , який належав брату ОСОБА_2 , та про факт навчання її сина з 2012 по 2013 роки у школі «Ерудит» (м.Львів), при цьому стверджує про свій статус у стосунках між ними як «чергова коханка» та про «відносини без зобов`язань».
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , згадуючи про витяг з реєстру територіальної громади, яким задекларована реєстрація місця її проживання з 27.04.2013, вказує,про те, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 була зареєстрована за цією адресою у період перебування ОСОБА_2 в шлюбі з іншою жінкою, а сам ОСОБА_2 був зареєстрований в квартирі по АДРЕСА_2 , з 23.05.2006 по 09.06.2015, і ця квартира належала його колишній дружині. Крім цього ОСОБА_1 вказує, що суд не врахував, що ОСОБА_2 був власником квартири, яка була в м. Києві. Також суд не зазначив, що критично оцінює покази свідка ОСОБА_4 , який є власником будинку, де була зареєстрована ОСОБА_1 щодо того, що ОСОБА_2 був депутатом, тому останній не міг в документах значитись як власник, через що родиною прийнято рішення про оформлення нерухомості на ОСОБА_4 ..
Згадуючи ці обставини, апелянт не розкриває правові наслідки існування таких обставин, а лише декларує їх, а тому апеляційному суду не зрозуміло, як обставини існування в позивача у власності іншої квартири в м. Києві та реєстрація позивача в спірний період у квартирі колишньої дружини, а також його реєстрація в будинку по АДРЕСА_3 , спростовує обставину існування сім`ї без реєстрації шлюбу. Суд першої інстанції оцінив всі докази в їх сукупності, і є незрозумілим, які висновки повинен був зробити суд першої інстанції, в разі взяття ним до уваги цих обставин.
Неспростованими з боку ОСОБА_1 є наступні факти:
ОСОБА_1 проживала з сином в будинку брата позивача з 27.04.2013 (довідка про склад осіб);
син ОСОБА_1 - ОСОБА_3 навчався в м. Львів в 2013 році у школі «Ерудит», тренувався в СОК «Євроспорт» (м. Львів) та у правничому ліцеї;
багаторазові закордонні поїзди втрьох на відпочинок з липня 2012 року, які були оплачені ОСОБА_2 ;
святкування разом в колі родини ювілею позивача, а також святкування свята Пасхи, яке, за звичай, святкують в колі сім`ї.
Ці обставини суд першої інстанції взяв до уваги, як обставини, які підтверджують тісні сімейні стосунки між сторонами.
При перегляді справи була встановлена обставина, яка, на думку колегії суддів, стверджує серйозність стосунків між сторонами, а саме факт зачаття в спірний період дитини та втрата ненародженої дитини в серпні 2014 року.
У відзиві ОСОБА_1 детально описує характер їх стосунків та спосіб життя в м. Львів, але жодних доказів на підтвердження сказаному не надала.
Проаналізувавши заперечувальну позицію ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає, що вона є неконструктивною через голослівність (адже обставини не підтверджені доказами) та критику тих доказів, які були зібрані позивачем. Зокрема, усі допитані свідки викликались за клопотанням ОСОБА_2 , в свою чергу ОСОБА_1 не просила викликати свідків з її боку.
В скарзі ОСОБА_1 розкриває зміст допиту свідків, вказує про неконкретизацію ними фактів, про неточність їх показань та про брехню з боку деяких із них, але при цьому не спростовується той факт, про який стверджували свідки – про те, що ОСОБА_1 в їх сприйнятті була новою дружиною позивача. Жоден із цих свідків не підтвердив обставини, якими ОСОБА_1 заперечувала проти позову.
ОСОБА_1 в скарзі вказує, що в матеріалах справи немає жодного письмового доказу на підтвердження факту спільного проживання сторін, разом з цим не вказує, про які письмові докази може йти мова.
ОСОБА_1 не надала доказів того, що проживаючи в м. Львів, вона вела активне самостійне життя, відокремлене від життя ОСОБА_2 ..
На переконання колегії суддів, в матеріалах справи достатньо доказів, які підтверджують позицію ОСОБА_2 , і навпаки, не має жодного доказу на підтвердження позиції ОСОБА_1 .
Інша позиція апелянта це те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив доказ придбання спірного автомобіля «MERCEDES-BENZ» за особисті кошти ОСОБА_1 ..
Апеляційним судом встановлено, що за ОСОБА_1 03.04.2014 зареєстровано право власності на автомобіль «MERCEDES-BENZ», модель «ML 350 CDI 4 MATIC», VIN НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_5 , 2014 року випуску.
В матеріалах справи відсутній договір купівлі-продажу спірного автомобіля, однак сторонами не спростована обставина, описана судом: 17.12.2013 між ТОВ «Західноукраїнський автомобільний дім» та ОСОБА_12 укладено договір №0452600215 купівлі-продажу спірного автомобіля за ціною 935 390,40 грн, з обов`язком оплати вартості автомобіля частинами до повної оплати ціни доставки автомобіля.
Відповідно до рахунку № 0452600215 від 28 лютого 2014 року, виданого продавцем, вартість автомобіля становила 81 480,00 Євро. Платником попередньої оплати за спірний автомобіль була ОСОБА_12 .. Попередня оплата була в розмірі 149 800 грн. Залишок складає 58 227,84 євро.
На підтвердження своєї позиції ОСОБА_1 надала докази наявності договору банківського вкладу № 263/2400/626738 від 21.08.2013, укладеного нею з ПАТ «Банк Форум». На рахунку було розміщено 112 426 дол. США.
ОСОБА_1 стверджує, що банк 27 лютого 2014 здійснив на її користь виплату із згаданого рахунку в розмірі 117 385,06 дол. США, і цих коштів було достатньо, щоб покрити виплати за договором купівлі спірного автомобіля.
Суд першої інстанції зробив висновок про відсутність доказів того, що саме кошти з депозитного рахунку ОСОБА_1 пішли на придбання спірного автомобіля.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду, виходячи з наступних міркувань.
Обов`язок доказування, що майно не є спільним, належить тому, хто це заперечує (постанови Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц).
ОСОБА_1 довела, що договір на купівлю спірного автомобіля укладено з нею, і те, що вона зробила перший внесок приблизно в розмірі 1/8 від повної його вартості.
Апеляційний суд зважає на те, що сторонами не заперечувалось, що ОСОБА_2 особисто здійснював замовлення на придбання даного автомобіля, особисто вибирав його комплектацію, обумовлював умови договору купівлі, щорічно проводив його технічний огляд та ремонт.
ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами, що вона сплатила решту вартості авто за кошти, які були нею зняті з депозитного рахунку. Кошти були зняті з рахунку 27.02.2014, а на наступний день, 28.02.2014 було зроблено лише попередній платіж за автомобіль. Автомобіль зареєстровано за ОСОБА_1 03.04.2014. 
Твердження ОСОБА_1 , що вона самостійно сплатила за автомобіль, а отже і решту, є припущенням, на підставі яких не може ґрунтуватись доказування цієї обставини. 
І навпаки, апеляційний суд вважає, що недоведеність обставини купівлі спірного автомобіля за особисті кошти ОСОБА_1 підтверджує факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Отже, апеляційний суд переконаний, що спірний автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя.
ОСОБА_1 не заперечує той факт, що вона відчужила спірний автомобіль своїй матері на підставі договору дарування. Разом з тим, вказує що цим автомобілем фактично користувався ОСОБА_2 , а переоформлення відбулось без автомобіля, що можливо зробити на підставі норм права.
Однак, стверджуючи про це, ОСОБА_1 , не довела, що саме так і було.
Тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про компенсацію на користь ОСОБА_2 вартості даного автомобіля.
Що стосується позиції ОСОБА_1 з приводу того, що суд в порушення принципу змагальності та належності і достовірності доказів визначив вартість автомобіля на підставі оголошення AUTO.RIA подібного автомобіля, відхиляючи звіт про середньоринкову вартість автомобіля, то апеляційний суд зважає на наступне.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення в цій частині, і вказав, що вважає ринкову вартість в об`яві більш наближеною до реальної, і перевага ринкової ціни, зазначеної в оголошені перед звітом оцінювача полягає в її об`єктивності та реальній прив`язці до поточного попиту і пропозиції, яка формується безпосередньо продавцями та покупцями, тобто реальними учасниками ринку, які враховують стан авто, пробіг, комплектацію та попит, також при умові відсутності конфлікту інтересів.
По-перше, апеляційний суд звертає увагу, що у відзиві на позовну заяву (змінену), в якій йде мова про ринкову вартість спірного автомобіля Мерседес та компенсацію її вартості, ОСОБА_1 не заперечувала щодо розміру ринкової вартості спірного автомобіля, стверджуючи лише про придбання цього автомобіля за особисті кошти, що також вбачається з змісту апеляційної скарги.
По-друге, апелянт, заперечуючи проти такого висновку суду, вказує про фактичне користування цим автомобілем ОСОБА_2 , і про наявність кримінального провадження, в рамках якого було встановлено, що місцезнаходження спірного автомобіля не встановлено, а відтак, оцінювач не міг оглянути автомобіль, про що зазначено у Звіті.
Тобто, апелянт фактично в скарзі намагалась спростувати лише той факт, що оцінювач з поважних причин не оглядав автомобіль. Але мотиви суду першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, більш змістовні, і апелянтом вони не спростовані.
Згадуючи в скарзі про висновки Верховного Суду щодо належності такого доказу, як звіту про оцінку, апелянт не проектує ці висновки на обставини цієї справи.
На думку колегії суддів, вказані апелянтом висновки ВС не можуть братись до уваги при перегляді судового рішення у цій справі, адже в згаданих апелянтом справах позивачі надавали звіт про оцінку, а відповідачі не надавали будь-яких доказів на спростування вартості автомобіля. В даній справі позивач в обґрунтування ринкової вартості подібного по параметрам автомобіля надав витяг з сайту РІА – АВТО, а відповідач, не заперечуючи у відзиві на позов (змінений) ринкову вартість спірного авто, подав звіт про оцінку автомобіля.
Таким чином, доволи апеляційної скарги ОСОБА_1 частково заслуговують на увагу.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставою зміни судового рішення є порушення норм процесуального права.
Враховуючи викладене, наявні підстави для зміни рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2025 року шляхом виключення з резолютивної його частини другого та третього абзаців. У решті рішення суду підлягає залишенню без змін.
Що стосується додаткового рішення суду, то апеляційний суд зазначає наступне.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про те, що судом при визначені розміру витрат на правничу допомогу було застосовано формулу для розрахунку таких витрт. Сенсу застосовувати такі математичні дії з витратами на правничу допомогу адвоката та розмірами судового збору майнового і немайнового характеру немає, оскільки значення для будь-якої формули мають не самі числа, а логіка математичних дій зі складовими елементами формули, де елементи визначають певні виличини.
Відхиляючи вказані доводи апеляційний суд виходить з того, що первісний та зустрічний позов у даній справі частково задоволено судом.
У п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України зазначено, що  у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покаладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи викладене, характер вимог та категорію справи суд, з наведенням відповідного обґрунтування, вирішив питання витрат на правничу допомогу.
ОСОБА_1 , зазначаючи про безпідставне застосування судом першої інстанції формули у своїх розрахунках, розмір витрат на правничу (3 990 гривень,) не спростувала.
А відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.
Разом з тим, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Додатквим рішенням, крім витрат на правничу допомогу, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 6 211,19 грн, а саме 1 211,20 грн за позовну вимогу немайнового характеру та 4 999,99 грн за позовну вимогу майнового характеру.
Враховуючи, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2025 року змінено шляхом виключення з його резолютивної частини другого та третього абзацу, в яких йде мова, зокрема, про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю, за задоволення якої з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто судовий збір, наявні підстави для зміни додаткового рішення та зменшення розміру судового збору, який підлягає стягненню з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , з 6 211,19 грн до 4 999,99 грн.
Крім того, при зверненні з апеляційною скаргою ОСОБА_1  було сплачено 5 131,73 грн судового збору.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1  було залишено без руху, зокрема, для доплати судового збору в розмірі 6 001,85 грн..
На усунення недоліків апеляційної скарги від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій вона повідомила, що при зверненні з апеляційною скаргою нею було сплачено судовий збір у розмірі 6 993,53 грн: платіжні інструкції на суму 5 131,73 грн та 1 861,80 грн. Тому нею оплачується судовий збір в меншому розмірі 4 183,57 грн: платіжні інструкції на суму 1 816,80 грн та 2 366,77 грн.
При цьому, ОСОБА_1 заявила клопотання про повернення переплаченого судового збору в розмірі 1 816,80 грн, мотивуючи тим, що позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя двох автомобілів та визнання, що ідеальні частки у порядку поділу спільного майна подружжя становлять 1/2 частки за кожним, не заявлялися сторонами.
Враховуючи, що на момент надходження апеляційної скарги матеріали справи знаходилися в суді першої інстанції, і апеляційний суд позбавлений був можливості перевірити вказану обставину (щодо заявлених позовних вимог), наявні підстави для задоволення вказаного клопотання, як обгрунтованого, та повернення ОСОБА_1 переплаченої суми судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 816,80 грн. 
Керуючись ст. 367, 374, 6, 381-384, 389, 390 ЦПК України, 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2025 року змінити, виключивши з резолютивної його частини другий та третій абзаци. У решті рішення суду залишити без змін.
Додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2025 року змінити, зменшивши розмір судового збору, який підлягає стягненню з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , з 6 211 (шість тисяч двісті одинадцять) гривень 19 копійок до 4 999 (чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 99 копійок.
Стягнути з  ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_7 ) судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 80 копійок.
Повернути ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_7 ) переплачену суму судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 80 копійок відповідно до платіжної інструкції Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» №0.0.4330044977.1 від 23.04.2025; отримувач – Вінницький апеляційний суд; рахунок отримувача – UA478999980313101206080002856; надавач платіжних послуг отримувача – Казначейство України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20 червня 2025 року.
Головуючий Т.Б. Сало
Судді О.С. Панасюк
Т.М. Шемета