Ухвала
 
25 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 336/2651/25
провадження № 61-10169ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРЛАН» на постанову Запорізького апеляційного суду від 23 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРЛАН», про стягнення заборгованості з орендної плати та розірвання договору оренди землі,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість з орендної плати у розмірі 8 127,00 грн, втрати від інфляції - 885,85 грн, 3 % річних - 243,81 грн, пеню - 800,19 грн; 
розірвати договір оренди земельної ділянки № 88, укладений 02 травня 2018 року між ним та ТОВ «УКРЛАН», зареєстрований 03 травня 2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (номер запису 26018681); 
зобов`язати ТОВ «УКРЛАН» повернути йому земельну ділянку площею 2,0358 га, розташовану на території Микільської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, кадастровий номер 2323983500:02:005:0001.
 
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що він, будучи власником земельної ділянки, площею 2,0358 га, розташованої на території Микільської сільської ради Оріхівського Запорізької області, кадастровий номер 2323983500:02:005:0001, передав її в оренду ТОВ «УКРЛАН» на підставі договору оренди земельної ділянки від 02 травня 2018 року № 88, який зареєстрований 03 травня 2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (номер запису 26013448). Відповідно до договору строк оренди до 31 грудня 2028 року, згідно із пунктом 5 договору нормативна грошова оцінка оренди земельної ділянки складає 90 300,17 грн. Згідно із пунктом 9 договору орендна плата становить 3 % від нормативної грошової оцінки. Відповідно до пунктів 11, 28 договору орендна плата вноситься у такі строки: з 01 серпня до 31 грудня щорічно. Незважаючи на бойові дії ТОВ «УКРЛАН» використовує орендовану земельну ділянку відповідно до умов договору, проте не виконує умови договору в частині оплати орендної плати, починаючи з 2022 року, станом на дату складання позовної заяви заборгованість за договором склала 8 127,00 грн виходячи з наступного розрахунку: 90 300,17 грн х 3 % = 2 709,00 грн (за рік), а за  3 роки (2022, 2023, 2024 роки) заборгованість з орендної плати складає                    2 709,00 грн х 3 роки = 8 127,00 грн. Також зазначив, що в силу вимог статей 526, 611, 625 ЦК України сума втрат від інфляції за невиконання договору оренди за весь період заборгованості становить 885,85 грн, 3 % річних від простроченої суми складає 243,81 грн, пеня за один останній рік складає 800,19 грн. Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
 
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя рішенням від 28 травня 2025 року в задоволенні позову відмовив.
 
Запорізький апеляційний суд постановою від 23 липня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнив частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2025 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. Розірвав договір оренди земельної ділянки № 88, укладений 02 травня 2018 року між         ОСОБА_1 та ТОВ «УКРЛАН», зареєстрований 03 травня 2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (номер запису 26018681). Зобов`язав ТОВ «УКРЛАН» повернути ОСОБА_1   земельну ділянку площею 2,0358 га, розташовану на території Микільської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, кадастровий номер 2323983500:02:005:0001. В іншій частині рішення суду залишив без змін. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
 
06 серпня 2025 року ТОВ «УКРЛАН» через підсистему «Електронний су» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 23 липня 2025 року у цій справі.
 
Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
За приписами пункту 8 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про розірвання договору найму (оренди) або договору найму (оренди) житла - сукупністю платежів за користування майном або житлом протягом строку, що залишається до кінця дії договору, але не більше ніж за три роки.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено, що з 01 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3 028,00 грн.
 
Предметом касаційного оскарження є судове рішення у справі про розірвання договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку та стягнення заборгованості зі сплати орендної плати в загальному розмірі 10 056,85 грн. 
 
Отже, ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2025 року не перевищує не перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб                  (3 028,00 грн х 80 = 242 240,00 грн). Справа № 336/2651/25 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України. 
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.
 
У касаційній скарзі представник заявника зазначає, що єдина правова позиція з питань саме розірвання договорі оренди землі, земельні ділянки по яких розташовані на території де ведуться активні бойові має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
 
Також представник заявника вказує, що справа має значний суспільний інтерес та має виняткове значення для відповідача, як орендаря земельних ділянок, що розташовані на території де ведуться активні бойові дії, адже тільки на теперішній час в провадженні судів як першої так і апеляційної інстанцій знаходяться 23 справи з ідентичними вимогами, окрім цього, в засобах масової інформації, таких як офіційний сайт міста Запоріжжя (news@061.ua) 27 липня 2025 року зроблену узагальнену публікацію саме з приводу розгляду аналогічних спорів Товариства, чим фактично спонукають інших орендодавців подавати такі позови.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що наведені обставини, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав як для висновку про те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, так і для висновку, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
 
Так, у касаційній скарзі не наведено переконливих доводів стосовно того, в чому полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.
 
Поряд з цим вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси широкого кола фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України, тощо.
 
Проте колегія суддів вважає, що касаційна скарга не містить належного обґрунтування, яке б свідчило про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи і вказувало б на те, що предмет спору у цій справі стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства.
 
Крім того, оцінка судом «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.
 
Аналіз наведених у скарзі доводів не дає підстав для висновку про те, що вказана справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки незгода з оскаржуваним судовим рішенням не свідчить про винятковість справи для заявника, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для останнього внаслідок прийняття такого судового рішення.
 
Інших підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких суд міг би визнати оскаржуване судове рішення таким, що підлягає касаційному оскарженню, у касаційній скарзі не зазначено та не обґрунтовано.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки ухвалені у цій справі судові рішення касаційному оскарженню не підлягають.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання представника заявник про зупинення виконання оскаржуваного судового рішення. 
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРЛАН» на постанову Запорізького апеляційного суду від 23 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРЛАН», про стягнення заборгованості з орендної плати та розірвання договору оренди землі.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          А. Ю. Зайцев
            
                                                                                                          Є. В. Коротенко
            
                                                                                                                      М. Ю. Тітов