ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/7023/13-ц                Головуючий суддя І інстанції Федорова О. В.
Провадження № 22-ц/818/927/25        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року                                                                                        м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                                 Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання        Холод М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» - адвоката Андрюхіної Альони Русланівни на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2013 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку,
в с т а н о в и в:
У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення з відповідача - ОСОБА_2 800 000,00 грн. заборгованості за договором позики, укладеним між сторонами 25 жовтня 2007 року.
Позовна заява мотивована тим, що відповідач не виконав належним чином свої договірні зобов`язання в частині своєчасного повернення грошових коштів, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка до цього часу не погашена.
14.10.2013 року позивачем були змінені позовні вимоги, відповідно до яких ОСОБА_1 остаточно просила визнати за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , належного  на праві власності відповідачеві, в якості розрахунку за отриману позику
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2013 року позов ОСОБА_1   задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  3441,00 витрат по сплаті судового збору.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, 14 листопада 2024 року представник ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» адвокат Андрюхіна Альона Русланівна подала апеляційну скаргу.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що як свідчить практика Верховного Суду у цивільних справах, суди завжди ставали на сторону осіб, які намагалися скасувати фраундаторні угоди, вважаючи такі дії незаконним способом уникнути боржником своїх зобов`язань 
Вказано, що відповідно до Договору купівлі-продажу прав вимоги №2082/К від 07.11.2019 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» (далі - ТОВ«УКРДЕБТ ПЛЮС»/Товариство/Апелянт), посвідчений 07.11.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., зареєстрований в реєстрі за № 1980, згідно умов якого за результатом відкритих торгів (аукціону) Товариство набуло право вимоги та статус кредитора, зокрема, за Договором про надання споживчого кредиту № 11248925000 (11248925001) від 09.11.2007 року (далі - Кредитний договір), укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 /Відповідач/Боржник), а також набуло статус Іпотекодержателя за Договором Іпотеки від 09.11.2007 року, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , посвідченим 09.11.2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грішаковою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 10900 (далі – Договір іпотеки).
Відповідно до умов Договору іпотеки Відповідач 09.11.2007 року передав в іпотеку Іпортекодержателю, зокрема, житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Предмет іпотеки).
У зв`язку з чим на підставі зазначеного Договору іпотеки у Державному реєстрі речових прав. Державному реєстрі Іпотек, а також Сдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 09.11.2007 року було здійснено реєстрацію відповідної іпотеки (за реєстраційним номером 34101749) та заборони на нерухоме майно (за реєстраційним номером 15536548).
В подальшому, на підставі Договору купівлі-продажу прав вимоги №2082/К від 07.11.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено відомості про заміну Іпотекодержателя на ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», відтак право вимоги за Кредитним договором та Іпотечним договором повністю перейшли до ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС».
Вишезазначені обставини підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Сдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 402797964 від 07.11.2024 року.
З огляду на вищевказане станом на день ухвалення Фрунзенським районним судом м. Харкова рішення від 21.11.2013 року у справі 645/7023/13-ц нерухоме майно, яке є предметом позову, вже було предметом іпотеки, Іпотекодержателем якого на той час було ПАТ «Дельта Банк», яке набуло право вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки на підставі договору купівлі- продажу прав вимоги від 08.12.2011 року, укладеного між AT «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», про що у вищезазначеному рішенні суду нічого зазначено не було.
Станом на день звернення з даною апеляційною скаргою вже Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» є Іпотекодержателем Предмету іпотеки, який одночасно був предметом позову у цій справі 645/7023/13-ц, а тому вказаним рішенням суду першої інстанції були порушені права апелянта.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 09 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений Договір Іпотеки, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Посвідчивши іпотечний договір, нотаріус 09.11.2007 року наклав заборону відчуження іпотечного майна до моменту повного виконання зобов`язань позичальником перед Іпотекодержателем за Кредитним договором.
Більш того, Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.06.2013 року у справі № 2-458/11 (№6-10444 св1З), стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь «Дельта Банк» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 11248925000 (11248925001) від 09.11.2007 року у розмірі 322267,00 швейцарських франків.
Як на теперішній час, так і станом на дату ухвалення Фрунзенським районним судом м. Харкова від 21.11.2013 року рішення суду у справі №645/7023/13-ц зобов`язання Боржника не виконано, Кредитний договір та Договір іпотеки є дійсними, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з 09.11.2007 року були наявні записи про іпотеку та заборону відчуження житлового будинку з надвірними будівлями, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , однак дані обставини не були досліджені та враховані судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення, натомість в порушення зазначених заборон з порушенням норм матеріального права, безпідставно визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
Станом на 05.08.2013 - дату звернення ОСОБА_1 до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку, а також на день ухвалення судом оскаржуваного рішення за цим позовом у справі № 645/7023/13-ц, Відповідачу було достеменно відомо про наявність у нього невиконаного зобов`язання перед Кредитором/Іпотекодержателем за рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.06.2013 року у справі № 2-458/11 та право Кредитора задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки.
Однак, не дивлячись на зазначене, як вбачається з оскаржуваного рішення. Відповідач визнав позов в повному обсязі, не заперечував проти визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частини вказаного житлового будинку в якості боргу за договором позики, а також вказав, що наслідки визнання позову Відповідачу відомі та зрозумілі.
При цьому, слід відзначити, що як вбачається з Анкети-заяви Відповідача про надання іпотечного кредиту від 25.10.2007 року та копії Свідоцтва про право власності на житло від 22.06.1998 року, які наявні в матеріалах кредитної справи. Позивачка ОСОБА_1 є членом сім`ї, найближчим родичом (матір`ю) Боржника ОСОБА_2 .
Таким чином, вищевикладене свідчить про те, що ОСОБА_2 визнаючи позовні вимоги за позовом у справі № 645/7023/13-ц, зловживаючи своїми правами передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України, ввів суд в оману, та з метою уникнути цивільної відповідальності перед Кредитором/Іпотекодержателем та перешкодити виконанню судового рішення про стягнення з нього грошового боргу шляхом реалізації належного йому майна, фактично надав згоду на відчуження рішенням суду 1/3 частки Предмету іпотеки на користь своїй матері ОСОБА_1 .
Більш того, зі змісту оскаржуваного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21.11.2013 року у справі № 645/7023/13-ц вбачається, що «25.10.2007 року відповідач - ОСОБА_2 отримав позику від позивача - ОСОБА_1 грошовими коштами в сумі 800 000,00 (вісімсот тисяч) гривень на купівлю житлового будинку, про що склав єдину розписку, відповідно до якої зобов`язався повернути позику протягом п`яти років або подарувати позивачу 1/3 (одну третину) придбаного будинку».
Однак, з позовом до ОСОБА_2 . Позивачка звернулась тільки 05.08.2013 року, тобто зі спливом майже 6 років та після ухвалення 26.06.2013 року остаточного рішення у справі № 2- 458/11 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за Кредитним договором, а зважаючи на родинні зв`язки між останніми. Апелянт не виключає, що дії ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , щодо звернення Позивачки до суду з позовом про визнання права власності на 1/3 частину Предмету іпотеки та беззаперечна згода Відповідача з вимогами даного позову, були завідомо вчинені за попередньої згоди останніх, з протизаконною метою - чинити перешкоди у виконанні судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 боргу шляхом реалізації Предмету іпотеки.
Також у скарзі відзначено, що вищезазначена розписка була складена Боржником 25.10.2007 року, тобто за 15 днів до укладення останнім 09.11.2007 року Договору іпотеки та передання в іпотеку житлового будинку з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому відповідно до п.п.1.1.2. п.1.1. та п. 1.4. Договору іпотеки, укладаючи та підписуючи Договір іпотеки ОСОБА_2 засвідчив, що стосовно Предмету іпотеки не існує жодних прав третіх осіб. Предмет іпотеки жодним чином не відчужений, у спорі під арештом (забороною) не перебуває, в оренду/лізинг/довірче управління не переданий, а укладення цього Договору іпотеки не порушує права та/або інтереси третіх осіб.
Зазначене може свідчити або про навмисне введення ОСОБА_2 в оману Кредитора про відсутність у третіх осіб будь-яких прав на Предмет іпотеки, або станом на дату укладення Договору іпотеки в дійсності не існувало вищезазначеної розписки, складеної 25.10.2007 р., а вона була вчинена ОСОБА_2 та ОСОБА_1 пізніше, з метою подання штучного позову, який розглядався в межах цивільної справи № 645/7023/13-ц з єдиною ціллю – уникнути Боржником цивільної відповідальності перед Кредитором/Іпотекодержателем та перешкодити у реалізації Предмету іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором.
Однак, зважаючи, шо дійсний на час ухвалення оскаржуваного рішення Кредитор – ПАТ «Дельта Банк», не був учасником справи № 645/7023/13-ц, він був позбавлений можливості порушити питання щодо дійсності та достовірності розписки, складеної 25.10.2007 року ОСОБА_2 , як належного та допустимого доказу у справі, та відповідно заявити клопотання про проведення судових експертиз, зокрема, таких як почеркознавча експертиза та/або технічна експертиза документів, та/або експертиза матеріалів документів (визначення абсолютного часу виконання рукописних записів у документах).
Згідно частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, шо вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Також у скарзі є покликання на Рішення Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року №2-р(ІІ)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20), яким було визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, а також вказано на те, що установлення Кодексом або іншим законом межі здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними.
Отже, в порушення вимог статті 13 Цивільного кодексу України, сторони цивільної справи 645/7023/13-ц «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій використовувався ними для унеможливлення виконанню судового рішення про стягнення з Боржника грошового боргу шляхом реалізації належного Предмету іпотеки і зумовив для настання ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» таких негативних наслідків.
З огляду на те, що про існування оскаржуваного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21.11.2013 р. у справі 645/7023/13-ц Товариство, яке не приймало участі у даній справі, дізналось лише 07.11.2024 року, після отримання розширеної Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №402797964 від 07.11.2024 р., та ознайомлення 07.11.2024 року з його текстом, розміщеним в Єдиному державному реєстрі судових рішень, ухвалою Харківського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року поновив Товариству з обмеженою відповідальністю УКРДЕБТ ПЛЮС» строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, як пропущений з поважних причин,
Договором про надання споживчого кредиту № 11248925000 (11248925001) від 09.11.2007 року (далі - Кредитний договір), укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та  ОСОБА_2 (далі -  ОСОБА_2 . Відповідач/Боржник),  а також набуло статус Іпотекодержателя за Договором Іпотеки від 09.11.2007 року, укладеним між Акціонерним: комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , посвідченим 09.11.2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грішаковою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 10900 (далі - Договір іпотеки). Відповідно до умов Договору іпотеки Відповідач 09.11.2007 року передав в іпотеку Іпотекодержателю, зокрема, житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою:  АДРЕСА_1  (далі - Предмет іпотеки). У зв`язку з чим на підставі зазначеного Договору іпотеки у Державному реєстрі речових прав. Державному реєстрі Іпотек, а також Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 09.11.2007 року було здійснено реєстрацію відповідної іпотеки (за реєстраційним номером 34101749) та заборони на нерухоме майно (за реєстраційним номером 15536548). В подальшому, на підставі Договору купівлі-продажу прав вимоги №2082/К від 07.11.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено відомості про заміну Іпотекодержателя на ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», відтак право вимоги за Кредитним договором та Іпотечним договором повністю перейшли до ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС». Станом на день звернення з даною апеляційною скаргою Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» є Іпотекодержателем Предмету іпотеки, який одночасно є і предметом позову у справі 645/7023/13-ц.
Зауважила, що Відповідач та третя особа у справі № 645/7023/13-ц - ОСОБА_3 , яка є дружиною Боржника та фінансовим поручителем останнього згідно Договору поруки №П/11248925000 від 09.11.2007 р., достеменно знаючи, що предмет позову у цій справі перебуває в іпотеці та на нього накладено заборону відчуження, не довели до відома суду першої інстанції у справі ці визначальні обставини та не повідомили про наявність Кредитора/Іпотекодежателя даного нерухомого майна, чим навмисно ввели суд в оману, що в свою чергу послугувало винесення судом першої інстанції необґрунтованого та незаконного рішення по справі.
       У відзиві на скаргу представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Бєзяєв Антон Анатолійович вказує на те, що викладені в апеляційній скарзі обставини не знайшли свого підтвердження, а відтак не підлягають задоволенню, а рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2013 року у справі № 645/7023/13-ц є обґрунтованим та законним, а тому має бути залишено без змін.
       На обґрунтування вказано, що вже з 09.11.2007 року існував відповідний Договір Іпотеки, який був укладений між АКІБ «Укрсиббанком» та відповідачем. Про наявність іпотеки був зроблений відповідний запис в Державному реєстрі іпотек. Потім Іпотекодержателем став ПАТ «Дельта Банк», а вже потім і сам апелянт.
Вказана іпотека існує та дотепер не скасована, а тому Іпотекодержатель ПАТ «Дельта Банк» не міг не знати про зміну складу власників іпотечного майна, оскільки, як мінімум, мав доступ до відповідного реєстру.
Крім того, за ініціативою ПАТ «Дельта Банк» було відкрито відповідне виконавче провадження про стягнення кредитних коштів та іпотечного майна. Виконавче провадження № 44572983, Фрунзенський ВДВС Харківського МУЮ. Стягувач: ПАТ «Дельта Банк». За вказаним провадженням проводилось стягнення, вчинялись певні виконавчі дії. Зазначене виконавче провадження відкрите і існує станом на сьогоднішній день.
Позивачка в цій справі ОСОБА_1 під час вищевказаного виконавчого провадження по примусовому виконанню рішення зверталась до Фрунзенського районного суду м. Харкова із позовом про визнання права власності на майно та виключення його з акту опису майна, та звільнення з під арешту - до ОСОБА_2 , ПАТ «Дельта Банк» та Фрунзенського ВДВС Харківського МУЮ у іншій Справі № 645/11298/14-ц.
26.12.2014 року у справі № 645/11298/14-ц було відкрито провадження ПАТ «Дельта Банк» приймав участь у вказаній справі через свого представника, подавав відповідні заперечення та клопотання, які знаходяться в матеріалах справи. Тобто, ПАТ «Дельта Банк» як мінімум з кінця 2014 року знав про зміну складу власників іпотечного майна, але жодним чином не оскаржив спірне рішення і не вчинив інших належних дій, при цьому що мав всі можливості це зробити.
Станом на момент відчуження свого права вимоги за кредитним і іпотечним договорами в 2019 році на користь апелянта ПАТ «Дельта Банк» не скористався своїм правом оскаржити спірне рішення та не повідомив про всі обставини переданих прав вимоги за вказаними договорами відповідачу.
Як зазначено у Договорі № 2082/К від 07.11.2019 року про відчуження прав вимоги у п. 2.2, Покупець (апелянт у справі) підтверджує, що в момент укладення цього Договору ознайомився та отримав від Продавця (ПАТ «Дельта Банк») інформацію та документи стосовно прав вимоги
У п. 2.3 вказаного Договору Покупець підтверджує, що він розуміє (усвідомлює) характер прав вимоги, що переходять до Покупця за цим Договором, повідомлений про всі права третіх осіб, які виникають з прав вимоги, усвідомлює, погоджується та приймає всі ризики, пов`язані із таким переходом, у тому числі ризики того, що Покупець в майбутньому не зможе отримати жодних коштів або майна за правами вимоги.
З урахуванням вказаного, всі посилання апелянта на те, що ПАТ «Дельта Банк» не знав та не міг знати про спірне рішення не відповідають дійсності. Теоретично, і сам апелянт, який купив права вимоги у ПАТ «Дельта Банк» за вказаним Договором, також мав бути обізнаний про те, що саме, та у якому складі він купує, але не вчини ніяких заходів по захисту свого права протягом 5 (п`яти) років з 2014 року.
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представників апелянта – ОСОБА_4 та відповідача – Бєзяєва А.А., розглянула справу за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду скарги. 
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції вказав на те, що судовим розглядом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 належить відповідачу на праві власності та зважив на те, що відповідач не заперечує проти визнання за позивачем права власності на 1/3 частини вказаного житлового будинку в якості боргу за договором позики.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку є доведеними доводи скарги про зловживання правом на захист права іншого кредитора – позивачки у даній справі, який відбувся за її вимогою за рахунок предмета іпотеки, яким було забезпечено кредитне зобов`язання відповідача ОСОБА_2 за іншим, кредитним зобов`язанням перед банком та його сингулярним правонаступником – апелянтом у даній справі. 
При цьому ОСОБА_1 з огляду на наявність зазначеної представником відповідача у відзиві на скаргу справи № 645/11298/14-ц, яка була ініційована позивачкою з метою права власності та виключення іншого майна з акту опису та арешту майна, складеного від 22 грудня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Фрунзенського РУЮ при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-458/11 від 17.02.2012 р., виданого 30.10.2013р. Червонозаводським районним судом м. Харкова про стягнення з  ОСОБА_2 та  ОСОБА_3  на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором, - знала про те, що у відповідача існує така заборгованість, а тому звернулась з позовом у даній справі з очевидною метою – зашкодити виконанню вказаного рішення Червонозаводським районним судом м. Харкова про стягнення з її сина ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь апелянта, який наразі є сингулярним правонаступником ПАТ «Дельта Банк», заборгованості за кредитним договором зверненню стягнення в межах вказаного виконавчого провадження, яке триває.
До такого висновку колегія суддів дійшла з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року №2-р(II)/2021 у справі №3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі №747/306/19 (провадження №61-1272св20), постанова Верховного Суду у складі колегії колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі №754/5841/17 (провадження №61-17966св19).
У статті 13 ЦК України зазначено:
«1. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
2. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
3. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
…….
6. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.»
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц виклала правовий висновок про те, що згідно з частинами другою, третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір позики) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що 25.10.2007 року відповідач - ОСОБА_2 отримав позику від позивача - ОСОБА_1 грошовими коштами в сумі 800 000,00 (вісімсот тисяч) гривень на купівлю житлового будинку, про що склав єдину розписку, відповідно до якої зобов`язався повернути позику протягом п`яти років або подарувати позивачу 1/3 (одну третину) придбаного будинку.
Судом встановлено, що 25.10.2007 року відповідач - ОСОБА_2 отримав позику від позивача - ОСОБА_1 грошовими коштами в сумі 800 000,00 (вісімсот тисяч) гривень на купівлю житлового будинку, про що склав єдину розписку, відповідно до якої зобов`язався повернути позику протягом п`яти років або подарувати позивачу 1/3 (одну третину) придбаного будинку.
Проте, у вказаний в розписці строк відповідач позики не повернув. На вимогу ОСОБА_1 відповідач добровільно своїх зобов`язань не виконав.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).
Відповідно до ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно з ч. 1 ст. 1049 України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк.
Наявність у відповідача перед позивачами невиконаного грошового зобов`язання на підставі письмової розписки від 25.10.2007 року підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.
Право власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 підтверджується Договором купівлі-продажу житлового будинку, Витягом про право власності на нерухоме майно, нотаріально завірені копії яких містяться в матеріалах справи.
Суд першої інстанції вважав за можливе задовольнити позовні вимоги про звернення стягнення в рахунок заборгованості за вказаним договором позики на 1/3 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності позивачки на цю частку нерухомості.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Однак, при цьому суд першої інстанції не з`ясував, що вказаний будинок є предметом іпотеки за заборгованістю відповідача ОСОБА_5 перед банком, яка виникла на підставі договору кредиту.
Так, згідно наданих апелянтів документів, які суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 367 ЦПК України бере до увагу з огляду на незалучення апелянта- сингулярного правонаступника банка та іпотекодержателя до розгляду цієї справи, в суді апеляційної інстанції встановлені наступні обставини.
09 листопада 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та відповідачем у даній справі ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11248925000, згідно з яким позивач за зустрічними вимогами надав відповідачу кредит в сумі 328710, 00 швейцарських франків. Вказані грошові кошти були надані строком до 8 листопада 2024 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,49 річних. Позичальник зобов`язався, щомісячно сплачувати кредит та відсотки шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 3 255 швейцарських франків 9 числа кожного календарного місяця.
Відповідно до умов додаткової угоди №1 від 16 лютого 2009 року змінено схему погашення кредиту, метод нарахування процентів і кінцевий термін повернення кредиту на 6 листопада 2026 року.
Для забезпечення виконання умов боргових зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір іпотеки від 09.11.2007 р., а також був укладений Договір поруки за №П/11248925000 від 09.11.2007 р. з дружиною ОСОБА_3 .
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено договір поруки №П/11248925000 від 09.11.2007 та додаткову угоду від 16.02.2009 з ОСОБА_3 , яка згідно з п. 1.3. договору поруки, зобов`язалася відповідати перед банком в тому ж обсязі, що і позичальник та пунктом 1.4 договору поруки встановлена солідарна відповідальність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 
07.11.2019 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги № 2082/К, зареєстрованого в реєстрі за № 1980, в тому числі було відступлено право вимоги за кредитним договором № 11248925000 від 09.11.2007 року За п. 1.1. цього договору купівлі-продажу Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» передає у власність Товариству з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС», а Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» приймає у власність права вимоги, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому /а.с. 15/.
Відповідно до витягу з додатку № 1 до договору купівлі-продажу № 2082/К до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» перейшло право вимоги за кредитним договором з усіма додатками, додатковими угодами, договорами та ін., що є його невід`ємною частиною за № 11248925000 від 09.11.2007 року.
Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, у цивільній справі № 2-458/11, за позовом  ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»), треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Грішанова О.В., про визнання договору про надання  споживчого кредиту, договору іпотеки та договору поруки недійсними, та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, було ухвалено рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2013 року, яким Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2012 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 лютого 2013 року  в частині відмови в задоволенні зустрічних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким зустрічні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідн. код платника податків  НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідн. код платника податків  НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (ЄДРПОУ 34047020) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 11248925000 від 09 листопада  2007 року у розмірі 322267 швейцарських франків, з них: 313224,31 швейцарських франків  - заборгованість за строковим кредитом; - 6244,48 швейцарських франків прострочена заборгованість за відсотками; - 121,81 швейцарських франків пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; - 24,07 швейцарських франків пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками, в гривневому еквіваленті за офіційним обмінним курсом НБУ станом на дату ухвалення судового рішення.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідн. код платника податків  НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідн. код платника податків  НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк» (ЄДРПОУ 34047020) судові витрати у виді судового збору в  розмірі 2409,00 (дві тисячі чотириста дев`ять) грн (https://reyestr.court.gov.ua/Review/32205651), яке також надано апелянтом до скарги (а.с.103-105).
Вказаним рішенням ВССУ від 26 червня 2013 року у справі № 6-10444св13 (2-458/11) була встановлені наступні обставини.
09 листопада 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11248925000, згідно з яким позивач за зустрічними вимогами надав відповідачу кредит в сумі 328710, 00 шв. франків. Вказані грошові кошти були надані строком до 8 листопада 2024 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,49 річних. Позичальник зобов`язався, щомісячно сплачувати кредит та відсотки шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 3 255 шв. франків 9 числа кожного календарного місяця.
Відповідно до умов додаткової угоди №1 від 16 лютого 2009 року змінено схему погашення кредиту, метод нарахування процентів і кінцевий термін повернення кредиту на 6 листопада 2026 року.
Разом з тим, у зв`язку із неналежним виконанням умов договору станом на 11 червня 2010 року загальна сума простроченої заборгованості за кредитним договором, склала 8896,81 шв. франків, з яких 6244,48 шв. Франків прострочена заборгованість за кредитом; 2652,33 шв. франків - прострочена заборгованість за відсотками. Загальна сума нарахованої пені складає 145,88 шв. франків, з яких 121,81 шв. франків - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 24,07 шв. франків - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам.
Станом на 11 червня 2010 року частина кредиту, що залишилася до виплати, становить 313 224,31 шв. франків, які ОСОБА_2 не повернув.
Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Апелянт на підставі Договору № 2082/К від 07.11.2019 року отримав право вимоги до боржника за вказаним кредитним договором – відповідачем ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 , а тому є сингулярним правонаступником банку – первинного кредитодавця. 
З огляду на склад учасників справи, яка наразі переглядається судом апеляційної інстанції, та відповідно до приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України вищевказані обставини, встановлені рішенням ВССУ у вищевказані справі № 6-10444св13 (2-458/11), що є чинним, не доказуються при розгляді іншої справи, яка наразі переглядається судом апеляційної інстанції, у якій беруть участь ті самі особи.
Згідно до копії розписки (а.с.4), що міститься у матеріалах справи ОСОБА_1 є матір`ю відповідача ОСОБА_2 , тобто є близьким родичем відповідача.
До апеляційної скарги надано копію свідоцтва про шлюб, згідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_6 уклали шлюб 21 грудня 2002 (а.с.95).
ОСОБА_2 в результаті судового розгляду вказаної справи № 6-10444св13 (2-458/11) було достеменно відомо про наявність невиконаного зобов`язання тому він міг передбачити, на момент укладення оспорюваного договору позики, негативні для себе наслідки і мав намір всупереч інтересам позивача уникнути цих наслідків, а отже дії відповідача ОСОБА_2 слід розцінювати як умисне уникнення виконання зобов`язання з повернення боргу.

Отже, відповідач та третя особа у справі №645/7023/13-ц - ОСОБА_3 , яка є дружиною боржника - ОСОБА_2 та фінансовим поручителем останнього згідно Договору поруки №П/11248925000 від 09.11.2007 р., достеменно знаючи, що предмет позову у цій справі перебуває в іпотеці та на нього накладено заборону відчуження, не довели до відома суду першої інстанції у справі ці визначальні обставини та не повідомили про наявність Кредитора/Іпотекодежателя даного нерухомого майна, чим навмисно ввели суд в оману, що в свою чергу послугувало винесення судом першої інстанції необґрунтованого та незаконного рішення по справі.
У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.
Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 369/8077/19, провадження № 61-21207св21 від 14 вересня 2022 року).
ОСОБА_1 05 серпня 2013 року звернулась до суду у даній справі з позовом до свого сина ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , яка є поручителем за кредитним договором, про визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку, вже після ухвалення постанови ВССУ від 26 червня 2013 про солідарне стягнення з основного боржника ОСОБА_2 та його поручителя ОСОБА_3 заборгованості за договором, тому з урахуванням родинних відносин та правових підстав залучення третьої особи - з точки зору стороннього спостерігача, принципів добросовісності, розумності та справедливості, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, не могла не знати, що належний відповідачу житловий будинок забезпечує виконання зобов`язань її сина за договором кредиту і на нього може бути звернуто стягнення. 
Отже, як на дату подачі позову так і на дату ухвалення оскаржуваного рішення 21 листопада 2013 року позивачці та іншим учасникам цієї справи було достеменно відомо про наявність у відповідача ОСОБА_2 невиконаного зобов`язання перед Кредитором/Іпотекодержателем, яка на той час вже була предметом розгляду по іншій справі № 2-458/11, та що на підставі вищевказаного рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 року, з урахуванням судового рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.06.2013 у справі № 2-458/11 вказана заборгованість була у солідарному порядку стягнута з основного боржника та поручителя на користь банку, внаслідок чого при виконанні рішення суду стягнення у примусовому порядку буде звернуто на майно відповідача та поручителя, зокрема на предмет Іпотеки – спірний житловий будинок відповідача.
За таких обставин звернення до суд з позовом про стягнення заборгованості за договором позиви за рахунок предмету іпотеки, яким забезпечено виконання зобов`язань відповідача перед банком (апелянтом у даній справі, який є його сингулярним правонаступником) спрямовано на порушення права кредитора - стягувача за договором кредиту, що є умисним зловживанням правом, порушує принцип добросовісності використання цивільних прав, а тому таке право не підлягає захисту відповідно до приписів ч. 6 ст. 13 ЦК України. 
З наведених підстав у задоволенні позову слід відмовити. Зазначені у відзиві на скаргу вищевказані аргументи про те, що саме банк зловживав правами, належним чином не обґрунтовані, спростовуються фактом звернення банка до боржників ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 з позовом про стягнення заборгованості та звернення рішення ВССУ від 26.06.2013 до примусового виконання, яке дотепер боржником – відповідачем ОСОБА_2 не виконане.
Наведені обставини також свідчать про те, що позивач у даному випадку зловживав правом на позов, який як вбачається з фіктивних підстав позову не мав під собою позитивної мети, яка захищається цивільним правом, а тому згідно до ч. 6 ст. 13 ЦК України такі дії є неприпустимими, а ухвалене по справі рішення суду не відповідає завданню цивільного судочинства, принципу верховенства права, та нівелює по суті право особи на справедливий суд, ст.ст. 2, 10 ЦПК України. Тому суд апеляційної інстанції для запобігання негативним наслідкам від зловживання матеріальним правом, вважає за можливе перегляд цієї справи зі спливом значного строку після її розгляду.
Оскільки суд першої інстанції не повністю з`ясував обставини справи, які мають значення для справи, внаслідок чого дійшов до помилкових висновків щодо дійсних обставин справи та застосування норм матеріального права, яким позивачка зловживає у даній справі, то відповідно до п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з постановленням нового судового рішення про залишення позову без задоволення.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» , скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції стягує судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
За подання апеляційної скарги ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» сплатив судовий збір у розмірі 4129, 20 грн (а.с.68), який підлягає стягненню з позивача.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу представника ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» - адвоката Андрюхіної Альони Русланівни –задовольнити.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2013 року –скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку- відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» (ЄДРПОУ 43212924) сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4129 грн 20 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 01липня 2025 року.
       
Головуючий                                                                                                  В.Б.Яцина.
  
Судді колегії                                                                                                     Ю.М.Мальований.
                                                                                               
                                                                                        О.Ю.Тичкова.