ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року	Львів	Справа № 300/1170/24 пров. № А/857/31671/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                      Качмара В.Я., Судової-Хомюк Н.М.,
                                                                                                                                   
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання до вчинення дій,

суддя у І інстанції                                                            Біньковська Н.В.,
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Івано-Франківськ,
дата складення повного тексту рішення                               25 жовтня 2024 року,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі – ГУ ПФУ в Черкаській області) №092550004718 від 15.08.2023 про відмову в призначенні пенсії за віком; 
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі – ГУ ПФУ в Івано-Франківській області) зарахувати до загального страхового стажу роботу в Житомирському харчовому комбінаті з 20.05.1998 по 29.11.2006 на посаді продавця продовольчої групи та призначити і виплачувати з 07.08.2023 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.10.2024 у справі №300/1170/24 ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без участі сторін позов було задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Черкаській області від 15.08.2023 №092550004718.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Черкаській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.08.2023 про призначення пенсії за віком та прийняти відповідне рішення, із врахуванням встановлених обставин та викладених судом висновків у цьому рішенні суду. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій належить трудова книжка, а отже, й не може впливати на її особисті права. Окрім того, суд зазначив, що якщо поданих позивачем разом із заявою про призначення пенсії документів було не достатньо, то пенсійний орган був зобов`язаний повідомити позивачку про те, які документи необхідно подати додатково (наприклад, уточнюючі довідки, копії наказів, архівні документи, тощо). У спірному випадку ГУ ПФУ в Черкаській області не надало суду доказів вчинення таких дій.
Також, суд прийшов висновку, що відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії не є підставою для позбавлення права позивачки на зарахування спірних періодів до страхового стажу, оскільки позивачка не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а наявність заборгованості підприємства щодо їх сплати не може бути підставою для незарахування до страхового стажу спірного періоду роботи позивачки.
Разом із тим, оскільки саме Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії, то у задоволенні вимоги про призначення пенсії позивачці суд відмовив, зобов`язавши ГУ ПФУ в Черкаській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.08.2023 щодо призначення їй пенсії з урахуванням висновків суду у цій справі.
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ ПФУ в Черкаській області, яке у своїй скарзі просило таке скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що до страхового стажу зараховується період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески. 
При розгляді наданих позивачкою документів встановлено, що загальний страховий стаж ОСОБА_1 становить 15 років 03 дні. До страхового стажу не зараховано період роботи згідно з трудовою книжкою від 08.08.1980 НОМЕР_1 з 20.05.1998 до 29.11.2006, оскільки записи внесені з порушенням вимог Інструкції (запис про звільнення не засвідчений печаткою та підписом відповідальної особи). Також, відсутні дані в Індивідуальних відомостях про застраховану особу. З огляду на зазначене ГУ ПФУ в Черкаській області прийнято рішення від 15.08.2023 № 092550004718 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 07.08.2023 ОСОБА_1 у віці 63 років звернулася до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком.
За принципом екстериторіальності структурним підрозділом для прийняття рішення за результатами поданої заяви визначено ГУ ПФУ в Черкаській області.
Рішенням ГУ ПФУ в Черкаській області від 15.08.2023 №092550004718 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. Страховий стаж позивачки становить 15 років 03 дні. До страхового стажу не враховано період роботи згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 з 20.05.1998 по 29.11.2006, оскільки записи внесені з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (запис про звільнення не засвідчений печаткою та підписом відповідальної особи, а також відсутні дані в індивідуальних відомостях про застраховану особу).
Згідно з наданим ГУ ПФУ в Івано-Франківській області розрахунком стажу страховий стаж позивачки становить 15 років 03 дні.
ГУ ПФУ в Івано-Франківській області листом від 17.08.2023 повідомило ОСОБА_1 про відмову в призначенні пенсії за віком від 15.08.2023 №092550004718.
Вважаючи таку відмову пенсійного органу протиправною, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду за захистом своїх прав із позовом, що розглядається.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України від 09.07.2023 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058-IV).
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Згідно з частиною 2 статті 26 Закону № 1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року – не менше 30 років.
Як визначено частиною 1 статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до абзацу першого частини 2 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 21 Закону № 1058-IV персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.
Для формування інформаційної бази системи персоніфікованого обліку використовуються відомості, що надходять, зокрема від роботодавців та застрахованих осіб (абзаци другий, четвертий, п`ятий частини першої статті 21 Закону № 1058-IV).
Як визначено у частині першій статті 1 Закону № 1058-IV, страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Порядок обчислення та сплати страхових внесків встановлено статтею 20 Закону №1058-IV.
Так, абзацом 1 частини 1 статті 20 Закону № 1058-IV передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Відповідно до частини 2 зазначеної статті обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Згідно з частиною 10 статті 20 Закону № 1058-IV якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Нормами статті 106 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Аналіз наведених приписів законодавства свідчить про те, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, та вказані внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника таких внесків.
Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті. Однак, застраховані особи без сприяння державних органів позбавлені можливості безпосередньо і оперативно впливати на повноту і своєчасність такої сплати, що, фактично, у випадку неповної чи несвоєчасної сплати, означатиме порушення їх прав на призначення (перерахунок) пенсії.
Несплата страхових внесків призвела до порушення принципу рівності особи перед законом.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачка не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періоду роботи до страхового стажу за порушення, вчинене роботодавцями, оскільки згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник.
Таким чином апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправною відмову ГУ ПФУ в Черкаській області у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи позивачки з 20.05.1998 по 29.11.2006 з підстав відсутності даних в індивідуальних відомостях про застраховану особу.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно із пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 (далі – Порядок № 637), трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно пункту 1.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993 (далі - Інструкція №58) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. 
Як передбачено пунктом 2.3 вказаної Інструкції, записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
За змістом пункту 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи (пункт 2.26 Інструкції №58).
Пунктом 4.1 Інструкції №58 встановлено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та слідує із записів №18 – 19 трудової книжки позивачки серії НОМЕР_1 від 08.08.1980, ОСОБА_1 у спірний період:
- 20.05.1998 прийнята на роботу до Житомирського харчового комбінату на посаду продавця продовольчої групи, наказ №96 від 19.05.1998;
- 29.11.2006 звільнена за власним бажанням, стаття 38 КЗпП УРСР, наказ №57 від 28.11.2006.
У записі №18 трудової книжки позивачки зазначено, що ОСОБА_1 20.05.1998 прийнята на роботу до Житомирського харчового комбінату на посаду продавця на підставі наказу №96 від 19.05.1998.
Запис про прийняття ОСОБА_1 на роботу до вказаного комбінату заповнений без виправлень/підтирань і містить підпис уповноваженої особи. Запис №18 трудової книжки ОСОБА_1 про прийняття на роботу завірений печаткою підприємства відбиток якої не ідентифікується.
Згідно із записом №19 трудової книжки позивачки серії БТ-І ОСОБА_1 29.11.2006 звільнена із роботи з Житомирського харчового комбінату на підставі наказу №57 від 28.11.2006.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що всупереч приписам пунктів 2.4, 4.1 Інструкції №58 запис під №19 у трудовій книжці позивачки не скріплений печаткою підприємства (роботодавця) або відділу кадрів. При наявності підпису, схожого на підпис особи в записі №18, індивідуальна манера письма записів №18 та №19 трудової книжки є візуально відмінною, посаду уповноваженої особи не вказано.
Окрім того, у записі №19 про звільнення позивачки з Житомирського харчового комбінату зазначено, що вона звільнена 29.11.2006 на підставі статті “38 КЗОТ УССР”. Проте, станом на час звільнення позивача був чинним Кодекс законів про працю України. Отже зазначене є порушенням пункту 2.3 Інструкції №58 при заповненні запису №19 трудової книжки позивачки.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції, що вказане свідчить про грубе недотримання наведених вище вимог законодавства щодо порядку заповнення трудової книжки та в сукупності викликає обґрунтовані сумніви у достовірності внесених записів щодо стажу роботи позивачки у спірний період.
Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції, до стажу роботи позивачки зараховано періоди роботи, які перетинаються зі спірним періодом, а саме з 01.02.2002 по 30.04.2002, з 01.06.2002 по 31.10.2002, з 01.12.2002 по 31.12.2002, з 01.02.2003 по 30.04.2003, з 01.06.2003 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 30.06.2004, з 01.08.2004 по 31.08.2004. з 01.10.2004 по 30.11.2004, з 01.02.2005 по 28.02.2005, з 01.11.2005 по 30.11.2005.
У графі “код ЄДРПОУ” розрахунку стажу роботи позивачки за періоди з 01.02.2002 по 30.04.2002, з 01.06.2002 по 31.10.2002, з 01.12.2002 по 31.12.2002, з 01.02.2003 по 30.04.2003, з 01.06.2003 по 31.12.2003, відомості про такий ідентифікаційної код юридичної особи чи РНОКПП фізичної особи-підприємця відсутній, як і відсутні відомості у графі “трудова діяльність”.
Також у графі “код ЄДРПОУ” розрахунку стажу роботи позивачки за періоди з 01.01.2004 по 30.06.2004, з 01.08.2004 по 31.08.2004. з 01.10.2004 по 30.11.2004, з 01.02.2005 по 28.02.2005, з 01.11.2005 по 30.11.2005, вказано РНОКПП “ НОМЕР_2 ”.
Згідно відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань РНОКПП НОМЕР_2 належить ОСОБА_2 , який до 28.10.2008 здійснював підприємницьку діяльність.
При цьому ГУ ПФУ не вказано підстави для зарахування цих періодів роботи (які перетинаються зі спірним періодом з 20.05.1998 по 29.11.2006) до стажу роботи позивачки ні в спірному рішенні, ні у відзиві на позов, ні в апеляційні скарзі.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що ГУ ПФУ в Черкаській області необґрунтовано прийнято рішення від 15.08.2023 №092550004718 про відмову в призначені пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, а тому таке підставно скасовано судом першої інстанції.
Таким чином, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог відповідачем під сумнів не ставляться, а позивачем відповідної апеляційної скарги не подано. Отже у зазначеній частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що підстав для скасування судового рішення немає, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року у справі №300/1170/24 – без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк