Номер провадження: 22-ц/813/5914/25 
Справа № 947/5680/25
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , адвоката Смирнової Лариси Петрівни, представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2025 року, постановленого під головуванням судді Гниличенко М.В., повний текст рішення складений 01 травня 2025 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Ширяївський відділ державної виконавчої служби у Березівському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про стягнення аліментів на утримання дитини, -
                                       в с т а н о в и в:
У лютому 2025 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Ширяївський відділ державної виконавчої служби у Березівському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про стягнення аліментів на утримання дитини, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 8000 грн., щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття.
В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що 12.09.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений шлюб.
Від даного шлюбу у сторін народилася дитина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.09.2013 року шлюб між сторонами був розірваний. Дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишена на вихованні матері.
28 березня 2017 року позивач ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 .
Неповнолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні, також на її утриманні знаходиться неповнолітня донька ОСОБА_7 , 2017 року народження.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.06.2023 року стягнуті аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 26.01.2023 року та до досягнення дитиною повноліття.
На підставі рішення суду, 27.09.2023 року відкрито виконавче провадження №72891128 Ширяївським відділом ДВС у Березівському районі Одеської області ПМУМЮ міста Одеси.
Позивачка зазначила, що її матеріальний стан змінився, оскільки зросли витрати на утримання дитини у зв`язку із зростанням цін на продукти та одяг, підвищенням прожиткового рівня на дитину відповідного віку, у зв`язку з чим просила стягувати аліменти у розмірі 8000 грн.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3196 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду 11.02.2025 року та до досягнення ним повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Вирішено питання про судові витрати.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1  звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне встановлення фактичних обставин справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам по справі та аргументам позивача, а тому дійшов помилкового висновку про стягнення аліментів у розмірі 3 196 грн.
Також ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить витребувати інформацію щодо перебування ОСОБА_2 на військовому обліку, його статусу, та наявності підстав у разі його бронювання чи відстрочки.
Не погодившись з рішенням суду, адвокат Смирнова Л.П., представник ОСОБА_2  звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким відмовити в задоволені позову у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що ОСОБА_2 не був обізнаний про розгляд справи, також не отримував копію позовної заяви та викликів до судового засідання та суд постановив рішення позбавивши відповідача надати свої пояснення.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково прийняв як установлений факт зміну матеріального стану позивачки без належних доказів та не врахував матеріальний стан відповідача. 
Також вважає, що інформація про зміну у матері матеріального стану не відповідає дійсності.
У відзиві на апеляційну скаргуадвоката Смирнової Л.П., представника ОСОБА_2 , ОСОБА_1  просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, посилаючись на те, що скаржник не навів доводів необґрунтованого стягнення аліментів у розмірі 3 196 грн.
Щодо клопотання ОСОБА_1 про витребування інформації, колегія суддів залишає вказане клопотання без задоволення, оскільки клопотання не містить достатніх необхідних обґрунтованих доводів для витребування доказів у винятковому випадку та звертає увагу, що суд розглядає справу за наявними у матеріалах справи доказами в межах заявлених позовних вимог, в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст. 375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що12.09.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, зареєстрований відділом РАЦС Іллічівського міського управління юстиції в Одеській області, актовий запис №407, (свідоцтво про шлюб, серія НОМЕР_1 від 12.09.2008).
Від даного шлюбу у сторін народилася дитина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 07.12.2010 року.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.09.2013 року по цивільній справі №509/3827/13-ц шлюб розірвано між сторонами та дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено на вихованні матері.
28 березня 2017 року позивач ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , що вбачається із свідоцтва про шлюб, актова запис № 140, та дружині було присвоєно прізвище « ОСОБА_8 ».
Неповнолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з матір`ю.
При цьому, позивачка зазначала, що на її утриманні знаходиться неповнолітня донька ОСОБА_7 , 2017 року народження, яка також потребує оплати за навчання та харчування.
На підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 07.06.2023 року по справі № 947/4335/23 було стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 26.01.2023 року та до досягнення дитиною повноліття.
27.09.2023 року відкрито виконавче провадження №72891128 Ширяївським відділом ДВС у Березівському районі Одеської області ПМУМЮ міста Одеси.
Відповідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 72891128 від 27.11.2024 року, здійсненим заступником начальника Ширяївського відділу ДВС у Березівському районі Одеської області ПМУМЮ міста Одеси Сиротюк В.О. вбачається, що за 2023 рік сума аліментів, яка підлягає стягненню щомісячно становить - 1710,62 грн.; за 2024 рік сума аліментів, яка підлягає стягненню щомісячно становить – 2540,00 грн. Станом на 01.11.2024 року сукупний розмір заборгованості складає 1884,30 грн.
Звертаючись до суду з позовом, позивачка зазначила, що її матеріальний стан змінився, оскільки зросли витрати на утримання дитини у зв`язку із зростанням цін на продукти та одяг, підвищенням прожиткового рівня на дитину відповідного віку тощо, тому вона просила стягувати аліменти у розмірі 8000 грн.
Також зазначила, що дитина навчається у приватній школі «Світоч», оплату за навчання та харчування дитини позивач оплачує в розмірі 11800 грн. в місяць, відповідач не приймає участі у матеріальному забезпеченні дитини, усі обов`язки щодо виховання дитини виконує матір, тому вона змушена була звернутись з даним позовом до суду.
Відповідно Довідки ТОВ «Одеський приватний ліцей «Світоч» № 89 від 28.11.2024 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учнем 8 класу Одеського приватного ліцею «Світоч». Послуги з навчання становлять 9000 грн., а також харчування у розмірі 2800 грн. в місяць, загалом 11800 грн.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2  є працездатною особою, не має на утриманні інших неповнолітніх дітей або непрацездатних осіб, має можливість сплачувати аліменти, а тому суд виходячи із прожиткового мінімуму на дітей віком від 6 до 18 років на 2025 рік дійшов висновку про стягнення аліментів у розмірі 3196 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з наступних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою.
Відповідно до ст. 180, ч. 3 ст. 181, ч. 1 ст. 183 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу батьків або в твердій грошовій сумі, при визначені розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення, частка заробітку (доходу) матері, батька, що стягується як аліменти на дитину, визначається судом.
Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, а ч.2 ст.182 Сімейного Кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Судом вірно зазначено, що ОСОБА_2 , будучи батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язаний брати участь в його вихованні та утриманні до досягнення ним повноліття.
У відповідності до вимог ст.192 СК України – розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років складає 3196 гривень.
При визначенні розміру аліментів, судом вірно врахований розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
Судом вірно зазначено, що відповідач є працездатною особою, не має на утриманні інших неповнолітніх дітей або непрацездатних осіб, відповідно інформації ГУ ДПС в Одеській області ОСОБА_2 за вересень 2024 року отримав доход від СП «Правда»(ТОВ) в розмірі 11903,99 грн., крім того, в матеріалах справи є докази того, що відповідач систематично надає матеріальну допомогу на утримання сина, що вбачається із розрахунку заборгованості, в якому зазначено, що сукупний розмір заборгованості з моменту відкриття виконавчого провадження становить 0,0 грн.(переплата 12131,74 грн.).
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
У справі ЄСПЛ «М. С. проти України» у рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, та у рішенні «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини.
На думку суду, при вирішенні спорів, що стосуються дітей (в тому числі справи щодо стягнення аліментів) суд зобов`язаний керуватися найкращими інтересами дитини, оскільки, така категорія спорів є особливою через те, що дитина – це не завжди захищений учасник суспільних відносин, а тому, визначаючи розмір аліментів, суд повинен брати до уваги найкращі інтереси дитини.
На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 3196 грн. щомісячно з подальшою індексацією з урахуванням індексу інфляції, починаючи з 11.02.2025 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менш ніж 50% розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів не є позовними вимогами про збільшення розміру аліментів, а є заміною порядку їх стягнення.
Також, колегія суддів звертає увагу, що судом було роз`яснено сторонам, що відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1  про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам по справі та аргументам позивача, а тому дійшов помилкового висновку про стягнення аліментів у розмірі 3 196 грн., колегія суддів залишає без задоволення, оскільки суд приймаючи до уваги перш за все інтереси дитини, у відповідності до вимог чинного законодавства, виходячи із розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та матеріального становища відповідачана законних підставахстягнув аліменти у розмірі 3 196 грн.
Також,колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 у позовній заяві посилалася на те, що  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 навчається у приватному ліцеї «Світоч», оплату за навчання якої сплачує позивачка, однак оплата за навчання дитини не входить до розміру заявлених до стягнення аліментів, так як такі витрати входять до додаткових витрат на дитину, які не були заявлені позивачем.
Доводи апеляційної скарги адвоката Смирнової Л.П., представника ОСОБА_2  про те, що ОСОБА_2  не був обізнаний про розгляд справи, також не отримував копію позовної заяви та викликів до судового засідання та суд постановив рішення позбавивши відповідача надати свої пояснення, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 був сповіщений належним чином про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (копії ухвали про відкриття провадження, судові повістки), які були повернуті до суду з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним сповіщенням. 
Доводи про те, що суд першої інстанції помилково прийняв як установлений факт зміну матеріального стану позивачки без належних доказів та не врахував матеріальний стан відповідача, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки на момент розгляду справи, суд першої інстанції, у відповідності до встановлених обставин, правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Більш того, зміна способу стягнення аліментів, не може вважатися збільшенням стягнення аліментів, а є лише зміною зі встановленої частки на тверду грошову суму.
Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційні скарги і залишає рішення без змін.
З огляду на положення ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно ст. 389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -
                                        п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу адвоката Смирнової Лариси Петрівни, представника ОСОБА_2  – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
       Повний текст судового рішення складений 01 вересня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Р.Д. Громік

______________________________________ М.М. Драгомерецький