ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року

м. Київ

cправа №  909/459/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І. С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С.,
секретар судового засідання - Корнієнко О. В., 
за участю представників:
Акціонерного товариства
«Українська залізниця» - Моцюка В. В.,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Євротранстелеком» - Хитрук Н. І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» 
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 15.04.2025 (у складі колегії суддів: Скрипчук О. С. (головуючий), Матущак О. І., Кравчук Н. М.),
постанову Західного апеляційного господарського суду від 15.04.2025 (у складі колегії суддів: Скрипчук О. С. (головуючий), Матущак О. І., Кравчук Н. М.) (з урахуванням ухвали Західного апеляційного господарського суду від 12.05.2025 про виправлення описки),
рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.10.2024 (суддя Рочняк О. В.)
та додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31.10.2024 (суддя Рочняк О. В.)
у справі № 909/459/24
за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» 
до  Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком»
про встановлення безстрокового оплатного земельного сервітуту,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2024 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком» (далі - ТОВ «Євротранстелеком»), у якому просило суд:
- встановити з моменту набрання рішенням суду законної сили на користь ТОВ «Євротранстелеком» безстроковий оплатний земельний сервітут площею 1,1748 га стосовно земельної ділянки загальною площею 33,6085 га, кадастровий номер: 2623255400:01:003:0195, що знаходиться на території селища Отинія Коломийського району Івано-Франківської області та перебуває на праві постійного користування у АТ «Укрзалізниця», цільове призначення земельної ділянки - для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту, оплата сервітуту - 12  679, 38 грн з ПДВ на місяць або 152  152,57 грн з ПДВ на рік на користь АТ «Укрзалізниця», вид сервітуту - для експлуатації та обслуговування волоконно-оптичного кабелю/ ліній зв`язку ТОВ «Євротранстелеком»; 
- зобов`язати ТОВ «Євротранстелеком» внести відомості про земельний сервітут ділянки з кадастровим номером 2623255400:01:003:0195, що знаходиться на території селища Отинія Коломийського району Івано-Франківської області до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в межах земель, які знаходяться у постійному користуванні АТ «Укрзалізниця», зокрема, через земельну ділянку із кадастровим номером 2623255400:01:003:0195 прокладено волоконно-оптичні лінії зв`язку (кабелів), що є власністю ТОВ «Євротранстелеком». Позивач зазначає, що неодноразово звертався до відповідача з пропозицією щодо встановлення земельного сервітуту, однак жодних договорів щодо використання відповідачем частини земельної ділянки, на якій прокладено волоконно-оптичні лінії зв`язку відповідача укладено не було. На думку позивача, такими діями відповідач позбавляє позивача правової визначеності (встановлення чітких прав та обов`язків сторін), і, враховуючи юридичну нерозривну взаємопов`язаність позивача та відповідача (адже волоконно-оптичні лінії зв`язку відповідача прокладені через земельну ділянку, яка перебуває на праві постійного користування у позивача), відмова відповідача визначити взаємні права та обов`язки шляхом укладення договору особистого земельного сервітуту є порушенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 16.10.2024 у задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 31.10.2024 заяву ТОВ «Євротранстелеком» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ТОВ «Євротранстелеком» 16  000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. В задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 15.04.2025 рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.10.2024 змінено, викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 15.04.2025 (з урахуванням ухвали Західного апеляційного господарського суду від 12.05.2025 про виправлення описки) додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31.10.2024 залишено без змін.
Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, у травні 2025 року АТ «Укрзалізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просить постанови Західного апеляційного господарського суду від 15.04.2025, рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.10.2024 та додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31.10.2024 скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.05.2025 у справі № 909/459/24 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Укрзалізниця» на постанову Західного апеляційного господарського суду від 15.04.2025, постанову Західного апеляційного господарського суду від 15.04.2025 (з урахуванням ухвали Західного апеляційного господарського суду від 12.05.2025 про виправлення описки), рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.10.2024 та додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31.10.2024 з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України; касаційну скаргу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 18.06.2025.
ТОВ «Євротранстелеком» у відзиві на касаційну скаргу посилається на необґрунтованість доводів, наведених у касаційній скарзі, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Крім того, у поданій касаційній скарзі ТОВ «Євротранстелеком»  надало попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10  500,00 грн, які воно понесло і очікує понести у зв`язку із розглядом справи у суді касаційної інстанції, докази на підтвердження яких будуть подані відповідно до вимог процесуального законодавства.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.06.2025у справі № 909/459/24  у зв`язку з відсутністю матеріалів справи Верховним Судом знято з розгляду касаційну скаргу АТ «Укрзалізниця» та призначеної її до розгляду на 02.07.2025.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Судом апеляційної інстанції установлено, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 12.04.2016 № 57165347 на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою ЯЯ 080975, виданого 10.05.2007 Отинійською селищною радою Коломийського району Івано-Франківської області, за Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» (наразі АТ «Укрзалізниця») зареєстровано право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 2623255400:01:003:0195, площею 33,6085 га, яка розташована в смт Отинія Коломийського району Івано-Франківської області (номер запису про інше речове право: 6213465), цільове призначення земельної ділянки: для залізничного транспорту, уповноважений державний орган - Івано-Франківська обласна державна адміністрація.
У 2001 році за ініціативи АТ «Укрзалізниця» та Міністерства транспорту України було створено ТОВ «Євротранстелеком» для задоволення потреб позивача в мережі зв`язку.
Наказом Міністерства транспорту України від 20.08.2002 № 568 було затверджено Концепцію єдиної транспортної мережі зв`язку Міністерства транспорту України, основні етапи будівництва якої згідно додатку 1 було здійснено ТОВ «Євротранстелеком» за власні кошти.
27.12.2001 між Державною адміністрацією залізничного транспорту України (Укрзалізниця) (універсальним правонаступником є АТ «Укрзалізниця») та ТОВ «Євротранстелеком» (ЄТТ) укладено генеральну угоду про співробітництво  № 589/01, відповідно до умов якої предметом даної угоди є співробітництво сторін з будівництва і експлуатації мережі зв`язку для задоволення потреб Укрзалізниці і надання послуг зв`язку з використанням ресурсів мережі (пункт 2). 
За умовами генеральної угоди, мережа означає сукупність засобів і споруд зв`язку ЄТТ, об`єднаних у єдиному технологічному процесі для забезпечення пропуску телекомунікаційного трафіка на базі волоконно-оптичних ліній зв`язку в межах земель транспорту, що встановило і використовує ЄТТ (пункт 1).
У пункті 3.1 генеральної угоди сторони визначили, що ЄТТ у рамках угоди приймає на себе зобов`язання, зокрема, щодо фінансування проектування, будівництва і експлуатації мережі (підпункт 3.1.2); організацію постачання необхідного обладнання, кабельної продукції, вимірювальної техніки, витратних матеріалів для створення мережі і її подальшої експлуатації (підпункт 3.1.3).
Укрзалізниця відповідно до пункту 3.2 генеральної угоди зобов`язується надати Залізницям України право визначення у взаємовідносинах з ЄТТ в будівництві та експлуатації мережі відповідно до пункту 3.3 даної угоди (підпункт 3.2.1); забезпечити координацію Залізниць України та інших підприємств Укрзалізниці у взаємодії з ЄТТ в будівництві та експлуатації мережі та виконання відповідних окремих двосторонніх договорів, передбачених пунктом 3.3 (підпункт 3.2.2).
Згідно з пунктом 3.3 генеральної угоди Залізниці України та Центральна станція зв`язку Укрзалізниці за окремими договорами з ЄТТ в рамках угоди, зокрема,  надають право прокладення волоконно-оптичного кабелю в межах земель транспорту, яке буде оформлене сторонами відповідними актами (підпункт 3.3.1); забезпечують технічну експлуатацію лінійно-кабельних споруд, установок електроживлення і проведення відповідних ремонтно-відновлювальних робіт при пошкодженнях (підпункт 3.3.7).
Питання щодо розподілу ресурсу лінійних споруд зв`язку врегульовано у пункті 4.1 генеральної угоди, відповідно до якого ресурс лінійних споруд зв`язку мережі у кількості 4-х оптичних волокон на всій протяжності магістральної мережі виділяється Залізницям України в безоплатне користування на термін її експлуатації і використовується Залізницями відповідно до їх технологічних потреб для створення власної корпоративної мережі без права продажу та передачі в користування третім особам (підпункт 4.1.1); ресурс лінійних споруд мережі використовується ЄТТ для комерційних цілей (підпункт 4.1.2).
У пункті 4.2 генеральної угоди сторонами врегульовано питання щодо розподілу канального ресурсу.
Так, відповідно до підпунктів 4.2.1, 4.2.2 зазначеного пункту канальний ресурс ЄТТ використовується для комерційних цілей. Канальний ресурс залізниць України може бути використаний для власних технологічних потреб.
Відповідно до пункту 6.1 генеральної угоди, після закінчення будівництва мережі взаємовідносини з питань експлуатації будуть здійснюватися на підставі додаткових договорів, укладених сторонами.
Генеральна угода діє протягом терміну будівництва та експлуатації мережі (пункт 9.1).
05.07.2004 сторони уклали доповнення № 1 до генеральної угоди, у яких погодили, зокрема, доповнення розділу 1 генеральної угоди поняттям «Термін експлуатації мережі» - інтервал часу з моменту введення в експлуатацію однієї з споруд мережі до моменту припинення експлуатації всіх споруд і засобів мережі в результаті фізичного зношування, але не менше розрахункового строку служби волоконно-оптичного кабелю - 25 років.
24.03.2006 сторони уклали доповнення № 2 до генеральної угоди, у яких, зокрема,  погодили викласти підпункт 4.1.1 генеральної угоди щодо розподілу ресурсу лінійних споруд зв`язку у такій редакції: «Лінійний ресурс мережі у кількості 4-х оптичних волокон на всій протяжності магістральної мережі виділяється Залізницям України в довгострокову оренду по фіксованій платі 5 копійок без ПДВ за 1 км. ВОЛЗ на термін її експлуатації і використовується Залізницями відповідно до їх технологічних потреб для створення власної корпоративної мережі без права продажу та передачі в користування третім особам.».
17.01.2002 між Львівською державною залізницею (Залізниця) та ТОВ «Євротранстелеком» (ЄТТ) укладено угоду про співробітництво, відповідно до умов якої предметом угоди є співробітництво сторін з будівництва і експлуатації корпоративних мереж Укрзалізниці, Залізниці та мережі ЄТТ для задоволення потреб Укрзалізниці, Залізниці та для комерційних цілей ЄТТ з використанням ресурсів мережі. 
За умовами угоди про співробітництво, мережа означає сукупність засобів і споруд зв`язку ЄТТ, об`єднаних у єдиному технологічному процесі для забезпечення пропуску телекомунікаційного трафіка на базі волоконно-оптичних ліній зв`язку в межах земель транспорту, що встановив і використовує ЄТТ.
Відповідно до пункту 3.1 угоди ЄТТ взяло на себе зобов`язання, зокрема, щодо  фінансування проектування, будівництва і експлуатації мережі (підпункт 3.1.2); організації постачання необхідного обладнання, кабельної продукції, вимірювальної техніки, витратних матеріалів для створення мережі і її подальшої експлуатації (підпункт 3.1.3).
Згідно з підпунктом 3.2.1 цієї угоди, Залізниця за окремими договорами з ЄТТ та в рамках цієї угоди надає право прокладання волоконно-оптичного кабелю в межах земель транспорту, яке буде оформлене сторонами відповідним актом.
У підпункті 3.2.8 угоди визначено, що Залізниця за окремими договорами з ЄТТ та в рамках цієї угоди забезпечує технічну експлуатацію лінійно-кабельних споруд, установок електроживлення та кондиціонерів і проведення відповідних ремонтно-відновлювальних робіт при пошкодженнях.
Згідно з пунктом 6.1 угоди, після закінчення будівництва мережі взаємовідносини з питань експлуатації будуть здійснюватися на підставі додаткових договорів, укладених сторонами.
Судом апеляційної інстанцій також установлено, що актом вибору траси прокладання волоконно-оптичного кабелю зв`язку на дільниці Долина-Івано-Франківськ-Коломия-Чернівці, передбачено прокладення кабелю по землям транспорту в смузі відведення залізниці, в тому числі від станції Івано-Франківськ по лівій стороні до станції Коршів по лівій стороні, тобто в тому числі і через землі селище Отинія.
Відповідно до акта про надання права на прокладання ВОЛЗ від 17.07.2004, складеного до угоди про співробітництво від 17.01.2002, Львівська державна залізниця надала право ТОВ «Євротранстелеком» на проведення робіт з прокладання волоконно-оптичних ліній зв`язку в межах земель транспорту на весь термін будівництва мережі зв`язку.
Згідно з актом Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 12.02.2009, волоконно-оптичну лінію зв`язку Львів-Чернівці (лінійні споруди), в тому числі дільниці Івано-Франківськ - Коломия з такими технічними характеристиками: захисна поліетиленова труба ЗПТ 40/33 тип кабелю ВОК-18 (9 пар оптичних волокон), протяжність - 57,33 км, прокладена в смузі відводу земель залізниці на глибину 1,2 м, вартістю будівельно-монтажних робіт з урахуванням ПДВ - 5 257 489,34 грн, прийнято в експлуатацію.
Крім того, судом апеляційної інстанції установлено, що 01.08.2005 між ТОВ «Євротранстелеком» (замовник) та Львівською державною залізницею (виконавець) укладено договір на технічне обслуговування і аварійне відновлення № 280, відповідно до умов якого у відповідності з угодою про співробітництво від 17.01.2002, що сторони уклали між собою, виконавець приймає на себе зобов`язання щодо виконання робіт з технічного обслуговування і аварійного відновлення ліній зв`язку (оптичних волокон волоконно-оптичної лінії зв`язку (ВОЛЗ)), перелік яких наводиться в додатку № 1, а замовник сплачує вартість цих робіт (пункт 1.1).
Додатковою угодою № 1 від 31.12.2009 до договору № 280 від 01.08.2005, сторони погодили викласти, зокрема, пункт 1.1 договору № 280 у такій редакції: «У відповідності з угодою про співробітництво від 17.01.2002, що сторони уклали між собою, виконавець приймає на себе зобов`язання щодо виконання робіт з технічного обслуговування і аварійного відновлення ліній зв`язку (оптичних волокон волоконно-оптичної лінії зв`язку (ВОЛЗ)), перелік яких наводиться в додатках № 1 та № 1А, а замовник сплачує вартість цих робіт.».
Згідно з додатком № 1А до договору № 280 у перелік волокон ВОЛЗ, що підлягають технічному обслуговуванню, включені оптичні волокна на дільниці Івано-Франківськ - Коломия, довжиною 57,331 км, кількість пар волокон - 9.
28.12.2005 між ТОВ «Євротранстелеком» (орендодавець) та Львівською державною залізницєю (орендар) укладено договір оренди майна № Л/Ш-051674/НЮ, відповідно умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування майно - оптичні волокна волоконно-оптичної лінії зв`язку у кількості 2-х оптичних пар (4-х оптичних волокон), які прокладені на всій протяжності мережі, що побудована згідно з генеральною угодою про співробітництво Укрзалізниці та ТОВ «Євротранстелеком» від 27.12.2001 № 589/01, дільниці якої визначені у додатку № 1 (Акти приймання-передачі волокон), у якому вказані назва дільниці, номер та колір модулю, де знаходяться волокна, довжина волокон, і який є невід`ємною частиною цього договору (пункт 2.1).
Розмір орендної плати становить 0,05 грн за один кілометр волокон за місяць без ПДВ (пункт 4. договору).
У додатковій угоді № 1 від 19.08.2009 до договору від 28.12.2005 № Л/Ш-051674/НЮ сторони погодили викласти пункт 2.1 договору у новій редакції: «Орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування майно оптичні волокна волоконно-оптичної лінії зв`язку у кількості 2-х оптичних пар (4-х оптичних волокон), які прокладені на всій протяжності мережі, що побудована згідно з генеральною угодою про співробітництво Укрзалізниці та ТОВ «Євротранстелеком» від 27.12.2001 № 589/01, дільниці якої визначені у додатках № 1, № 1а, які є невід`ємною частиною цього договору.».
Згідно з актом приймання-передачі волокон (додаток 1а до договору від 28.12.2005 № Л/Ш-051674/НЮ) ТОВ «Євротранстелеком» передало, а ДТГО «Львівська залізниця» прийняло в оренду оптичні волокна, в тому числі на дільниці Івано-Франківськ-Коломия довжиною 57,331 кв. м, кількість пар волокон - 2.
Відповідно до акту комісійного обстеження частини земельної ділянки, що знаходиться в постійному користуванні АТ «Укрзалізниця», з метою укладення договору про встановлення земельного сервітуту від 19.11.2019, на земельній ділянці, на якій позивач просить встановити сервітут, знаходиться, зокрема, магістральний кабель зв`язку та кабелі СЦБ. 
У цьому ж акті зазначено, що орієнтовна площа сервітуту становить 1,1748 кв. м, бажана мета сервітуту - експлуатація та обслуговування волоконно-оптичного кабелю ТОВ «Євротранстелеком» від км 160+387 м до км 162+746 м ліворуч та від км 162+746 м до км 162+996 м праворуч напрямку зростання кілометрів перегону Марківці-Отинія та від км 162+996 м до км 163+324 м праворуч напрямку зростання кілометрів перегону Отинія-Голосків. За висновком комісії, яка склала цей акт, доцільним є укладення договору земельного сервітуту на орієнтовну площу 1,1748 га.
АТ «Укрзалізниця» листами від 04.11.2019 № НЗІ-10/5735, від 25.01.2024 № НКМ-12/5 зверталось до ТОВ «Євротранстелеком» з пропозицією укласти договори про встановлення земельних сервітутів з метою прокладення та експлуатації ліній зв`язку.
ТОВ «Євротранстелеком» залишило звернення АТ «Укрзалізниця» без задоволення (лист від 15.02.2024 № 81), мотивуючи відсутністю правових підстав для укладення договорів про встановлення земельних сервітутів, оскільки прокладання волоконно-оптичних ліній зв`язку здійснено на підставі генеральної угоди про співробітництво від 27.12.2001 № 589/01 та угоди про співробітництво від 17.01.2002.
Оскільки сторони не досягли домовленості щодо встановлення земельного сервітуту, АТ «Укрзалізниця» звернулось до суду з відповідними позовними вимогами.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено необхідності встановлення сервітуту для відповідача та неможливості задоволення потреб відповідача в інший спосіб, ніж як через встановлення сервітуту.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, оцінивши подані ТОВ «Євротранстелеком» докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, ураховуючи клопотання позивача про зменшення таких витрат, а також складність справи, виконані представником відповідача роботи (надані послуги), критерії реальності, співмірності та розумності судових витрат, дійшов висновку про часткове задоволення заяви відповідача та стягнення з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16  000,00 грн.
Змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що власник (користувач) земельної ділянки має такі ж самі права на звернення до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту, як і інша особа, яка має необхідність у використанні його земельної ділянки, за умови дотримання інших умов, передбачених законодавством, та конкретних обставин, які спонукали його до такого звернення. Разом з тим, дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що питання обслуговування та експлуатації волоконно-оптичного лінії зв`язку, прокладеної в рамках генеральної угоди про співробітництво від 27.12.2001 № 589/01, вирішено сторонами на підставі діючих угод та не потребує встановлення сервітуту, а позивач, який самостійно здійснює експлуатацію та обслуговування волоконно-оптичного лінії зв`язку, не довів необхідності встановлення сервітуту для відповідача та неможливості задоволення потреб відповідача в інший спосіб ніж як через встановлення сервітуту, а також площі, яка безпосередньо впливає на плату за сервітут, і меж земельної ділянки, щодо якої позивач просить встановити сервітут.
Залишаючи без змін додаткове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з його висновком про наявність підстав для задоволення заяви відповідача про відшкодування судових витрат на правову допомогу у розмірі 16 000,00 грн.
У поданій касаційній скарзі на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, АТ «Укрзалізниця» посилається на неврахування судами попередніх інстанцій при вирішенні спору висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 15.12.2021 у справі № 918/303/21, від 28.01.2025 у справі № 907/409/24; на неправильне застосування судами попередніх інстанцій при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу положень статей 126, 129 ГПК України та неврахування висновків щодо застосування цих норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17, від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18, від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19, у постанові Вищого господарського суду України від 22.11.2017 у справі № 914/434/17.
Також АТ «Укрзалізниця» у касаційній скарзі послалось на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, що є підставою для подання касаційної скарги відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд, розглянувши касаційну скаргу у межах її доводів і вимог, виходить із такого.
Спірні правовідносини щодо встановлення земельного сервітуту за своєю правовою природою регулюються як нормами земельного, так і цивільного законодавства.
Так, відповідно статті 401 Цивільного кодексу України  (далі - ЦК України) право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки або особою, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, суперфіцію. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (стаття 402 ЦК України).
Статтею 403 ЦК України встановлено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном (частина 1). Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку (частина 2). Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина 3). Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (частина 5).
Згідно з статтею 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Відповідно до частини 1 статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). 
Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем, не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений (частини 2-4 статті 98 ЗК України).
Відповідно до статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення, зокрема, таких земельних сервітутів: право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, електронних комунікаційних мереж, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; інші земельні сервітути.
Статтею 100 ЗК України передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Отже, зазначені вище норми, окрім іншого, встановлюють коло осіб (суб`єктний склад сервітутних відносин), між якими можуть виникнути сервітутні правовідносини та умови їх виникнення, без обмеження щодо того, хто має право ініціювання встановлення сервітутів та звернення до суду у випадку виникнення спору з цього питання.
Таким чином, власник (користувач) земельної ділянки має такі ж самі права на звернення до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту, як і інша особа, яка має необхідність у використанні його земельної ділянки, за умови дотримання інших умов, передбачених законодавством, та конкретних обставин, які спонукали його до такого звернення.
Аналогійний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 918/303/21, від 18.01.2022 у справі № 918/302/21, від 28.01.2025 у справі № 907/409/24.
При цьому, обов`язковою умовою для встановлення сервітуту є вжиття особою (позивачем), яка вимагає такого встановлення, заходів щодо встановлення сервітуту в добровільному порядку, а якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду (постанови Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 918/370/17, від 19.06.2019 у справі № 925/603/18).
Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи відносно обмеженого користування чужим майном (аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 22.09.2021 у справі № 325/329/19, від 29.01.2020 у справі № 304/873/16-ц, від 06.06.2018 у справі № 539/1427/16-ц).
Ураховуючи наведене, а також встановлені у справі обставини, висновок суду апеляційної інстанції про те, що АТ «Укрзалізниця» має такі ж самі права на звернення до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту, як і будь-яка інша особа, яка має необхідність у використанні земельної ділянки, відповідає висновкам Верховного Суду, наведеним у постановах від 15.12.2021 у справі № 918/303/21, від 18.01.2022 у справі № 918/302/21, від 28.01.2025 у справі  № 907/409/24.
За таких обставин, безпідставним є посилання скаржника у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 918/303/21, від 28.01.2025 у справі № 907/409/24.
Відповідно до статті 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.
Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності (стаття 1131 ЦК України).
Як встановлено судом апеляційної інстанції, предметом укладених між сторонами спору генеральної угоди  від 27.12.2001 № 589/01 та угоди про співробітництво від 17.01.2002 є співробітництво сторін з будівництва та експлуатації мережі в межах земель транспорту, для задоволення потреб Залізниці та для комерційних цілей ЄТТ. 
При цьому, ініціатором створення та побудови волоконно-оптичного лінії зв`язку було саме АТ «Укрзалізниця».
Судом апеляційної інстанції установлено, що, укладаючи генеральну угоду від 27.12.2001 № 589/01, угоду про співробітництво від 17.01.2002, договір від 01.08.2005 № 280 та інші правочини в рамках цих угод, сторони врегулювали між собою правовідносини щодо прокладання та наступного використання, експлуатації, технічного обслуговування та ремонту волоконно-оптичних ліній зв`язку.
При укладенні цих угод сторони узгодили, що волоконно-оптичні лінії зв`язку прокладаються на земельних ділянках, що перебувають у постійному користуванні однієї зі сторін спільної діяльності (АТ «Укрзалізниця»), ресурс яких вона частково буде використовувати для власних потреб, а також здійснювати технічне обслуговування та аварійний ремонт всієї волоконно-оптичної лінії зв`язку. При цьому договори, на підставі яких ґрунтується співробітництво сторін, не передбачають необхідність укладення договору земельного сервітуту.
Також, судом апеляційної інстанції установлено, що позивачем не надано доказів на підтвердження площі, яка безпосередньо впливає на плату за сервітут, і меж тієї частини земельної ділянки, щодо якої позивач просить встановити сервітут.
Ураховуючи вимоги законодавства та встановлені у справі обставини, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку про недоведеність позивачем необхідності встановлення сервітуту для відповідача та неможливості задоволення потреб відповідача в інший спосіб ніж як через встановлення сервітуту, а також площі, яка безпосередньо впливає на плату за сервітут, і меж тієї частини земельної ділянки, щодо якої позивач просить встановити сервітут.
За таких обставин, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Доводи скаржника (позивача), наведені у касаційній скарзі, щодо необхідності встановлення сервітуту у зв`язку зі зміною відповідачем форми власності не впливають на правильність висновків суду апеляційної інстанції з огляду на положення пунктів 9.3 генеральної угоди від 27.12.2001 № 589/01 та угоди про співробітництво від 17.01.2002, якими передбачено, що реструктуризація, зміна форми власності та організаційної структури сторін ніяким чином не вливає на чинність положень цих угод.
Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень у справі № 909/459/24, що розглядається, АТ «Укрзалізниця» зазначає пункт 3 частини 2 статті 287 ГПК України.
Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
У поданій касаційній скарзі АТ «Укрзалізниця» зазначає про необхідність формування висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.
При цьому, скаржник не зазначив норм права, щодо яких, на його думку, необхідним є формування висновку Верховного Суду, не конкретизував (з посиланням на особливості фактичних обставин справи) змісту правовідносин, в яких висновок щодо застосування цих норм відсутній, та не вказав, яким чином ці норми мають бути застосовані до спірних правовідносин, а також не обґрунтував необхідність формування такого висновку щодо застосування цих норм для правильного вирішення спору у подібних правовідносинах.
З огляду на викладене, підстави для формування висновків Верховного Суду у спірних правовідносинах відсутні.
Отже, підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримали підтвердження під час касаційного провадження. 
Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанцій, суд касаційної інстанції зазначає наступне.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).
За змістом статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною 1 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
У частині 2 статті 126 ГПК України установлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 126 ГПК України).
Відповідно до частини 5 статті 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126 ГПК України).
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 ГПК України).
За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Як установлено судом апеляційної інстанції, ТОВ «Євротранстелеком» у відзиві на позовну заяву надало попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40 500,00 грн. 
Звертаючись до суду першої інстанції з заявою про стягнення судових витрат, відповідач просив покласти на позивача судові витрати на професійну правничу допомогу, які ТОВ «Євротранстелеком» понесло у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції у розмірі 32 000,00 грн, на підтвердження яких надав докази, а саме: договір про надання правової допомоги від 16.04.2024 № 16/04/2024-1, додаткову угоду від 20.02.2024 № 8 до договору про надання правової допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг від 17.10.2024 № 6 з додатком № 1, а також платіжну інструкцією від 17.10.2024 № 3271 про оплату послуг.
Залишаючи без змін додаткове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, дослідивши надані ТОВ «Євротранстелеком» докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на те, що розмір заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 32 000,00 грн не відповідає критеріям реальності, розумності та обґрунтованості, є неспівмірним із складністю цієї справи та обсягом наданих адвокатом послуг, правомірно погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення заяви ТОВ «Євротранстелеком» про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу з АТ «Укрзалізниця» у розмірі 16 000,00 грн.
Ураховуючи зазначене, суд касаційної інстанції не вбачає порушення судом апеляційної інстанції положень статей 126, 129 ГПК України при прийнятті оскаржуваного судового рішення.
При цьому, безпідставними є доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18, від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 щодо необхідності суду враховувати критерії реальності, обґрунтованості та пропорційності при вирішенні питання про відшкодування понесених стороною витрат на професійну правничу допомогу, адже у справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення заяви відповідача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу саме внаслідок оцінки заявленої останнім до відшкодування суми відповідно до зазначених критеріїв.
Крім того, з огляду на результат вирішення питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, безпідставними є також посилання скаржника у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17, відповідно до якого стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Також, Верховний Суд не бере до уваги посилання АТ «Укрзалізниця» на неврахування судом апеляційної інстанції правової позиції, наведеної у постанові Вищого господарського суду України від 22.11.2017 у справі № 914/434/17, оскільки за змістом частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме у постановах Верховного Суду, тоді як постанови Вищого господарського суду України не є джерелом правозастосовчої практики та не є обов`язковими для врахування при застосуванні судами норм права у розумінні цієї правової норми (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 916/806/19, від 10.06.2020 у справі № 914/2259/17).
Зважаючи на викладене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження судового рішення, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження.
Верховний Суд також зазначає, що інші доводи АТ «Укрзалізниця», викладені у касаційній скарзі фактично спрямовані на спонукання Суду до переоцінки вже оцінених судом апеляційної інстанції доказів та встановлення нових обставин справи, що відповідно до статті 300 ГПК України, виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги АТ «Укрзалізниця», дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанов суду апеляційної інстанції - без змін.
Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 15.04.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 15.04.2025 (з урахуванням ухвали Західного апеляційного господарського суду від 12.05.2025 про виправлення описки) у справі № 909/459/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий  суддя                                                              І. С. Берднік
Судді:                                                                                               В. А. Зуєв                                                                                                                          
                                                                                                    І. С. Міщенко