ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6926/25 Справа № 641/8410/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Недобитюк Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року                                                         
Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
судді-доповідача: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» звернулось до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувало тим, що 20.08.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено електронний договір № 3912419 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. 24.05.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та позивачем було укладено Договір факторингу № 24/05/2024, згідно з умовами якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» права грошової вимоги за Кредитним договором № 3912419. 
Враховуючи наведене, а також те, що отримані відповідачем кредитні кошти у встановлений договором строк не було повернуто, ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА», як новий кредитор просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором № 3912419 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 20.08.2023 загальною сумою 81 325,87 грн., яка складається з суми заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) 11 399,99 грн, нарахованих процентів первісним кредитором 56 245,88 грн, нарахованих процентів ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» за 60 календарних днів 13 680 грн.; також просив стягнути сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.
Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2025 року позовні вимоги ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором №3912419 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 20.08.2023 року у розмірі 31 851,44 грн, з яких: 11 399,99 грн - заборгованість за основною сумою боргу (тіло кредиту); 20 451,45 грн. - сума заборгованості за процентами. Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 948,74 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить скасувати рішення суду першої інстанції  та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог  загальною сумою 69 925,88 грн., яка складається з суми заборгованості за процентами, нарахованими первісним кредитором – 56 245,88 грн. та суми заборгованості за процентами, нарахованих ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» за 60 календарних днів 13 680 грн.
Зазначає, що він дійсно укладав із ТОВ «Лінеура Україна» договір №3912419 про надання коштів на умовах споживчого кредиту та отримав від них кредитні кошти. Однак вважав, що відсотки були нараховані йому незаконно, оскільки він у період виконання умов кредитного договору має статус військовослужбовця та на нього поширюються пільги, передбачені ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей».
ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА»подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вони просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. Також просили стягнути з відповідача на їх користь понесені у суді апеляційної інстанції витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн. Зокрема зазначали, що ними належними та допустимими доказами доведено факт отримання відповідачем кредитних коштів від ТОВ «Лінеура Україна» за договором №3912419 та набуття ними від первісного кредитора за договором факторингу прав вимоги до ОСОБА_1 за договором №3912419. 
Також до відзиву на апеляційну скаргу булу додано клопотання про витребування в АТ «Універсал банк» факту належності платіжної картки, на яку перераховувались кредитні кошти ОСОБА_1 , а також підтвердження факту зарахування таких коштів. Однак, враховуючи те, що позивачем не наведено причин не можливості звернутись до суду першої інстанції із таким клопотанням, а також доводів апеляційної скарги, яка стосується незгоди тільки із нарахованими відсотками та визнанням факту отримання кредитних коштів, суд апеляційної інстанції вважає що вказане клопотання не підлягає задоволенню. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 81 325,87 грн., тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін. 
Від ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надійшла заява про зупинення провадження у справі у зв`язку із його призовом на військову службу за мобілізацією, що підтверджується довідкою №2177, військовим квитком № НОМЕР_1 та довідкою від 24 червня 2025 року. Пунктом 2 частини першої ст.251 ЦПК України встановлено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Оскільки, позивачем надані докази не підтверджують перебування у військовій частині, яка виконує бойові завдання у зоні бойових дій, колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі не підлягає задоволенню. Витребування засекречених відомостей щодо місця виконання бойових завдань у межах розгляду цивільної справи до компетенції суду не входить. 
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 отримував у ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» кредитні кошти, які вчасно не повернув, отже з нього на користь правонаступника кредитора - ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» належить стягнути фактично отримані кредитні кошти в вигляді тіла кредиту та процентів. Зменшуючи розмір відсотків, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач з 18.12.2023 року призваний на військову службу, а тому стягнення нарахованих процентів первісним кредитором необхідно проводити за період від дня укладання договору 20.08.2023 року по 17.12.2023 року. При цьому судом також враховано фактично сплачену відповідачем суму за договором.
Такий висновок в оскаржуваній частині позовних вимог, які стосуються відсотків, відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.
В неоскаржуваній частині рішення суду першої інстанції на предмет законності не перевірялось.
Судом першої інстанції встановлено, що 20.08.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено електронний договір № 3912419 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Згідно з умовами Кредитного договору, сума кредиту складає 7400 грн, строк кредиту 360 днів: з 20.09.2023 року по 14.08.2024 року, періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів.
Пунктом 1.2.1. Договору сторони передбачили, що за взаємною згодою сторін сума кредиту може бути збільшена. Отже, 24.08.2023 року було укладено Додатковий договір. Сума кредиту, яка була надана згідно з Додатковим договором складає 4000 грн . Відтак, загальна сума кредиту склала 11400 грн.
24.05.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» було укладено Договір факторингу № 24/05/2024, згідно з умовами якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» права грошової вимоги за Кредитним договором № 3912419. 
Рішенням № 251124/1 єдиного учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» від 25.11.2024 року змінено найменування з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» на нове найменування Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фінтраст Капітал».
За підрахунками позивача, станом на дату укладання договору факторингу № 24/05/2024 від 24.05.2024 року, строк дії договору № 3912419 від 20.08.2023 року не закінчився. А тому, в межах строку дії договору, укладеного між первісним кредитором та відповідачем, позивачем нараховано відсотки за 60 календарних днів за період з 24.05.2024 року по 22.07.2024 року в розмірі 13680 грн (11399,99 грн * 2 % = 228 грн * 60 календарні дні = 13680 грн).
Фактична заборгованість, нарахована позивачем ОСОБА_1 за договором № 3912419 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 20.08.2023 року складає загальну суму 81325,87 грн, яка складається з суми заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) 11399,99 грн, нарахованих процентів первісним кредитором 56245,88 грн, нарахованих процентів ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» за 60 календарних днів 13680 грн.
В матеріалах справи наявний військовий квиток ОСОБА_1 , згідно якого він призваний на військову службу з 18.12.2023 року та Довідка військової частини НОМЕР_2 від 02.04.2024 року.
Подаючи апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що йому не повинні нараховуватись відсотки за користування кредитними коштами у зв`язку із тим, що він має статус військовослужбовця.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до п.п. 3 п. 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Пунктом 3 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію п.п. 3 п. 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів 
державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і 
організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року.
За змістом ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.
У ч. 4 ст. 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.
Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.
Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі №813/402/17дійшла висновку про те, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.
Відповідно до п. 13 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення.
Аналіз ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у п. 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення.
Разом з цим, п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №522/12270/15-ц.
Крім того, указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/202 в Україні введено воєнний стан, який наразі триває.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 призваний на військову службу з 18.12.2023 року, а тому висновки суду першої інстанції з приводу того, що нарахування відсотків за кредитним договором можливе до 17.12.2023 року відповідають вимогам закону, оскільки саме з моменту призову на військову службу на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Таким чином доводи апеляційної скарги в частині, яка стосується стягнення відсотків не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування 
судом першої інстанції норм матеріального права у цій частині, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи в оскаржуваній частині норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду в частині відсотків з ухваленням нового немає.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має. 
З приводу вимог позивача про відшкодування витрат на правову допомогу за розгляд справи у суду апеляційної інстанції слід зазначити наступне.
Відповідно до положень ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких зокрема відносяться витрати на професійну правничу допомогу, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Судом встановлено, що у відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 8 000 грн.
Отже, вимога щодо розподілу судових витрат на правову допомогу була заявлена до винесення рішення по суті.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
До відзиву на апеляційну скаргу позивачем надано договір про надання правової допомоги №07/07-2022 року адвокатом Крюковою М.В. ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» від 07 липня 2022 року,платіжну інструкцію про перерахування грошових коштів у  сумі 8 000 грн. від 25 червня 2025 року № 6917 за надання правової допомоги у справі за кредитним договором з Чекан Р.С.; звітпро надання правової допомоги від 25 червня 2025 року, відповідно до змісту якого адвокат надав, а позивач прийняв правову допомогу у вигляді правової експертизи документів та подання відзиву на апеляційну скаргу у справі за кредитним договором з ОСОБА_2 у розмірі 8 000 грн. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Так, відповідно до положень ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної  ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою – п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Аналогічна позиція відображена в п.119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21
Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, зокрема, постановами Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №923/560/17, від 10 листопада 2021 у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 у справі №178/1522/18.
Тому виходячи із положень ч.3 ст. 141 ЦПК України, враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію їх необхідності та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що зазначені представниками ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА»витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000 грн. є завищеними.
Зокрема суд звертає увагу, що справа стосується стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 81325,87 грн., тобто у справі незначної складності, яка розглядалась судом апеляційної інстанції у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, з огляду на ціну позову. Окрім цього, апеляційний суд зауважує, що правова позиція сторін, зокрема ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» була сталою та не зазнавала змін протягом розгляду справи. Крім того правова експертиза документів та складання відзиву на апеляційну скаргу і подання до суду відзиву становлять собою дії, які не потребують об`єктивної та нагальної необхідності для адвоката вивчати додаткові джерела права та інші обставини, а тому, підготовка та ведення даної справи в суді апеляційної інстанції не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи. 
З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимог ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» про стягнення із ОСОБА_1 понесених позивачем витрат на правову допомогу.
Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 1000 грн. витрат на професійну правничу допомогу за представництво в апеляційній інстанції.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 81325,87 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 1 000 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: