ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" липня 2025 р.                                   Справа № 910/530/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Алданової  С.О.
суддів:            Євсікова О.О. 
          Корсака В.А. 
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції
на рішення Господарського суду м. Києва від 10.04.2025 
у справі № 910/530/25 (суддя Ярмак О.М.) 
за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України
до Департаменту патрульної поліції 
про стягнення коштів,   
ВСТАНОВИВ: 
Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - позивач; МТСБУ) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Департаменту патрульної поліції (надалі - відповідач; ДПП; скаржник; апелянт) про стягнення 131 450,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у позивача наявне право щодо отримання раніше здійсненої виплати страхового відшкодування, оскільки працівника відповідача визнано винним у скоєній ДТП. 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.04.2025 позов задоволено повністю. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 131 450 (сто тридцять одну тисячу чотириста п`ятдесят) грн безпідставно одержаних коштів, 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн судового збору.
Приймаючи рішення у даній справі місцевий господарський суд зазначив, відповідач є особою, відповідальною за збитки в ДТП, яке відбулось 29.04.2022 та утримало здійснену позивачем виплату, яку б мало здійснити (або його страховик) на користь потерпілої особи, а тому суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання безпідставно одержаних коштів відповідачем у розмірі 131    450 грн. Поряд із цим, судом першої інстанції зазначено про необґрунтованість доводів відповідача про те, що обізнаність позивача, на час виплати страхового відшкодування, про наявність у його працівника вини у скоєнні ДТП не звільняють його від обов`язку повернути безпідставно одержані кошти відповідно до  ст. 1212 ЦК України.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Департамент патрульної поліції звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2025 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права.
Апелянт зазначає, що місцевим господарським судом не взято до уваги ту обставину, що відповідно до статті 34 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", саме страховик зобов`язаний встановлювати обставини справи, перевіряти факти, на підставі яких буде здійснюватися відшкодування збитків. Отже, як акцентує відповідач, в даному випадку саме страховик зобов`язаний встановлювати обставини справи, перевіряти факти, на підставі яких буде здійснюватися відшкодування збитків. В наведеному скаржник наголошує, що виплачена позивачем сума страхового відшкодування відповідачу не може вважатися безпідставно набутим майном в розумінні ст. 1212 ЦК України, адже таке страхове відшкодування здійснено на підставі п.п. «а» п. 41.1. ст. 41 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а відповідач у даних правовідносинах виступав як власник забезпеченого транспортного засобу.
Крім того, апелянт звертає увагу на правову позицію ВС у постанові від 12.06.2019 по справі № 521/16340/15, відповідно до якої системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч.ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК дає можливість дійти висновку, що передбачена законом підстава, зокрема п.п. «а» п. 41.1. ст. 41 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", є достатньою та належною правовою підставою для набуття майна (отримання грошей).
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2025, апеляційна скарга у справі № 910/530/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Євсіков О.О., Корсак В.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2025 у справі № 910/530/25. Призначено розгляд справи в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. Витребувано з господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/530/25.
Про перегляд справи в апеляційному порядку сторони повідомлялись у передбачений законом спосіб, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного документа від 18.04.2025 в електронні кабінети останніх.
18.04.2025 на адресу апеляційного господарського суду, через підсистему «Електронний суд», від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Свої доводи МТСБУ мотивував тим, що позивач виплатив відшкодування на підставі підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вважаючи на момент такої виплати, що винуватцем ДТП є ОСОБА_1 , який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Але з моменту, коли позивачеві стало відомо про протилежне, означена юридична підстава для виплати перестала існувати. Позивач зрозумів, що за його рахунок відповідач зберіг у себе майнове відшкодування, яке був зобов`язаний повернути. Тому, як вважає позивач, до спірних правовідносин слід застосувати приписи статті 1212 ЦК України.
За змістом частини 3 статті 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною 10 цієї статті та частиною 2 статті 271 цього Кодексу.
Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до частини 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Оскільки необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів зазначає, що за частиною 1 статті 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.
Водночас, апеляційний господарський суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).
Враховуючи зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи, а також надання сторонам можливості скористатись наявним процесуальним інструментарієм для захисту своїх прав та інтересів, розгляд справи по суті здійснено в розумні строки.
28.04.2025 до Північного апеляційного господарського суду від Господарського суду міста Києва, на виконання вимог ухвали апеляційного суду від 17.04.2025, надійшли матеріали справи № 910/530/25.  
Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 29.04.2022 на автодорозі «Виступовичи - Житомир - Могилів Подільський» сталася дорожньо-транспортна пригода за участю патрульного автомобіля "СКС МОU-04 МП", державний номер НОМЕР_1 , під керуваннями ОСОБА_3 та автомобіля "Mercedes Benz", державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
На момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу "Mercedes Benz", державний номер НОМЕР_2 застрахована не була, що підтверджується інформацією з бази МТСБУ.
Відповідно до підпункту "а" пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV (далі - Закон                     № 1961-IV), МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
23.01.2023 відповідач звернувся до позивача в порядку статті 35 та пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV із заявою про виплату страхового відшкодування.
Згідно зі звітом № 2023_02_28_90138_zvit про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу "СКС МОU-04 МП", державний номер НОМЕР_1 , вартість збитків склала 364 192,00 грн. 
Відповідно до Довідки МТСБУ № 1 від 11.05.2023 про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, підтверджена шкода по майну визначена у сумі 130 000,00 грн.
Відповідно до платіжних інструкцій №№: 920465 від 05.04.2023, 922262 від 16.05.2023 позивач перерахував на рахунок відповідача 130 000 грн та на рахунок експерта 1 450 грн, а загалом 131  450 грн страхового відшкодування.
Згодом, позивач дізнався, що постановою Житомирського районного суду Житомирської області від 17.01.2023, яка залишена без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 04.04.2023, у справі № 278/2390/22 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження у справі закрито на підставі пункту 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. В свою чергу, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження у справі закрито на підставі пункту 1 ст. 247 КУпАП за відсутності складу адміністративного правопорушення.
За частиною 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлене законом.
Отже, обставини встановлені в постановою Житомирського районного суду Житомирської області від 17.01.2023, яка залишена без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 04.04.2023, у справі № 278/2390/22, є преюдиціальними при вирішенні даного спору за участю тих самих сторін та не потребують повторного доведення.
Звертаючись до господарського суду з даним позовом, МТСБУ зазначило, що оскільки винним у вчиненні ДТП визнано ОСОБА_2 , то ДТП не являється для нього страховим випадком, а тому з посиланням на статті 6, 41 Закону № 1961-IV та статтю 1212 ЦК України просив стягнути з відповідача на свою користь 131 450 грн безпідставно одержаних коштів.
З огляду на встановлені фактичні обставини цієї справи колегія суддів зазначає таке. 
Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до пункту 21.1. статті 21 Закону № 1961-IV з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.
Статтею 6 Закону № 1961-IV передбачено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.
МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Таке бюро є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту (абзаци перший і другий пункту 39.1 статті 39 цього Закону № 1961-IV).
У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (абзац другий пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).
Відповідно до статті 41 Закону № 1961-IV, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння:
а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі;
б) невстановленим транспортним засобом, крім шкоди, яка заподіяна майну та навколишньому природному середовищу;
в) транспортним засобом, який вийшов з володіння власника не з його вини, а у результаті протиправних дій іншої особи;
г) особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону;
ґ) у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для і виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності;
д) у разі надання страхувальником або особою, відповідальність якої застрахована, свого транспортного засобу поліцейським та медичним працівникам закладів охорони здоров`я згідно з чинним законодавством.
Колегія суддів наголошує, що вказана норма Закону № 1961-IV передбачає чіткий перелік випадків, за яких Моторне (транспортне) страхове бюро України відшкодовує шкоду за рахунок коштів Фонду захисту потерпілих.
Водночас, відповідно до пункту 32.1 статті 32 Закону № 1961-IV МТСБУ не відшкодовує шкоду, якщо за таке правопорушення не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону. Іншими словами, для відшкодування коштів із фонду захисту потерпілих необхідно встановити юридичний склад правопорушення та вину водія у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.
Оскільки постановою Житомирського районного суду Житомирської області від 17.01.2023, яка залишена без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 04.04.2023, у справі № 278/2390/22 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статті 124 КУпАП, провадження у справі закрито на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП за відсутності складу адміністративного правопорушення, то це свідчить про відсутність у діях водія вини, а отже, і відсутність цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду.
Суд апеляційної інстанції критично ставиться до доводів відповідача про те, що відповідно до статті 34 Закону № 1961-IV, саме страховик зобов`язаний встановлювати обставини справи, перевіряти факти, на підставі яких буде здійснюватися відшкодування збитків, враховуючи наступне.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина 1 статті 1212 ЦК України).
Положення глави 83 ЦК України застосовуються, зокрема, до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (пункт 4 частини третьої статті 1212 ЦК України).
За змістом статті 1212 ЦК України передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. 
Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанова ВП ВС від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17).
Позивач виплатив відшкодування на підставі підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV, вважаючи на момент такої виплати, що винуватець ДТП не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Але з моменту, коли позивачеві стало відомо про протилежне, означена юридична підстава для виплати перестала існувати. Позивач зрозумів, що за його рахунок страховик винуватця ДТП утримує у себе страхове відшкодування, яке зобов`язаний повернути. Тому до спірних правовідносин слід застосувати приписи статті 1212 ЦК України.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, - яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, - та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього (правовий висновок сформований ВП ВС від 12.10.2021 у справі № 910/17324/19).
Таким чином, у відповідача не виникло права на отримання страхового відшкодування за рахунок фонду захисту потерпілих, оскільки для цього не було встановлено необхідної підстави у вигляді цивільно-правової відповідальності водія транспортного засобу. Відповідно, виплата МТСБУ в даному випадку виявилася безпідставною.
Колегія суддів наголошує, що у даному випадку спір стосується питання правомірності здійснення виплати страхового відшкодування за рахунок фонду захисту потерпілих, а відповідно до пункту 32.1 статті 32 Закону № 1961-IV, МТСБУ не відшкодовує шкоду, якщо не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.
Отже, як вважає судова колегія, місцевий господарський суд обґрунтовано зазначив про безпідставність доводів відповідача про обізнаність позивача, на час виплати страхового відшкодування ДПП, про наявність у його працівника вини у скоєнні ДПП, не звільняють останнього від обов`язку повернути безпідставно одержані кошти відповідно до ст. 1212 ЦК України.
Апеляційний господарський суд зауважує, що інші доводи скаржника є аналогічними тим, на які він посилався у суді першої інстанції, та які спростовуються наявними у даній справі доказами та нормами чинного законодавства України.
Таким чином, колегія суддів висновується, що оскільки у відповідача не виникло права на отримання страхового відшкодування за рахунок фонду захисту потерпілих через відсутність цивільно-правової відповідальності водія транспортного засобу, то вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають.
Статтею 129 Конституції України  встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1-3  статті 13 ГПК України  судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1  статті 74 ГПК України.
Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).
Частиною 5  статті 236 ГПК України  визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Відповідно до  статті 276 ГПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
За висновками колегії суддів, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі про те, що оскаржуване рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що судом першої інстанції належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2025 у справі № 910/530/25 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів  статті 277 ГПК України  не вбачається.
Апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків місцевого господарського суду.
В свою чергу, викладені у відзиві на апеляційну скаргу твердження позивача знайшли своє підтвердження в спростування викладених скаржником в апеляційні скарзі доводів в цілому.
Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на  скаржника (відповідача у справі).
Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -                                                               
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2025 у справі № 910/530/25 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2025 у справі                   № 910/530/25 - залишити без змін. 
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Департамент патрульної поліції.
4. Справу № 910/530/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в частині 3 статті 287 ГПК України.

Головуючий суддя                                                            С.О. Алданова 

Судді                                                                                О.О. Євсіков

                                                                                В.А. Корсак