ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/1779/24  Номер провадження 22-ц/814/1258/25	Головуючий у 1-й інстанції Москаленко В. В.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Триголова В.М.
суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.
секретар: Грицак А.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , адвоката Касьян Віри Василівни на рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 27 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Подільської районної у місті Полтаві ради, третя особа - Державна інспекція архітектури та містобудування України, про визнання права власності на самочинне будівництво, -
В С Т А Н О В И В :
Адвокат Касьян Віра Василівна в інтересах позивача ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Виконавчого комітету Подільської районної у місті Полтаві ради, третя особа - Державна інспекція архітектури та містобудування України, про визнання права власності на самочинне будівництво.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що ОСОБА_1 , на підставі свідоцтв про право на спадщину від 07.10.2017 № 632 та від 07.10.2017 № 633, належить на праві власності земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5310136700:07:001:0791, площею 0,1 га та розташований на ній житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки житловий будинок перебував у незадовільному стані (згідно з даними технічного паспорту житловий будинок літ. «А-1» позначений як малоцінний), ОСОБА_1 у 2017 році був збудований житловий будинок літ. «В-1, в1-1,в», загальною площею 51,4 кв.м., житловою площею 16,7 кв.м. Будинок збудований на належній позивачці земельній ділянці, але без дозвільного документа на виконання будівельних робіт. З метою оформлення права власності на самочинно збудований житловий будинок літ «В-1, В1-1,в», ОСОБА_1 подана до Державної інспекції архітектури та містобудування України Декларація про готовність до експлуатації обєкта. Згідно з витягом з Реєстру будівельної діяльності, реєстр.
№ ІУ161240311565 від 12.03.2024, Декларація повернута на доопрацювання у зв`язку з тим, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5310133700:07:001:0791 набуте замовником 07.10.2017 на підставі свідоцтва про право на спадщину , у Державному Реєстрі Речових прав на нерухоме майно відсутня інформація стосовно розміщення (знаходження) на вказаній земельній ділянці будь-яких самочинно збудованих до 2015 року будівель і споруд, що суперечить вимогам абзацу першого п.9 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Згідно даних технічного паспорту, виготовленого ФОП ОСОБА_2 станом на 24.10.2023, об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідає наступним характеристикам: житловий будинок лі. «В-1, В1-1, в» загальною площею 51,4 кв.м., житловою площею 16,7 кв.м., свердловина № 2. Згідно з витягом з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічне обстеження Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва № 67 від 02.02.2024, за результатами проведеного технічного обстеження житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено можливість надійної та безпечної експлуатації об`єкта. Будинок за класом
наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1). Згідно з Довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 30.05.2024 (унікальний реєстраційний номер 201-20240530-0007865496), вартість житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , становить 153 335,28 грн.
Оскільки позивач є власником земельної ділянки, на якій розташований самочинно збудований житловий будинок; ділянка має відповідне цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; позивач звертався до компетентного органу про прийняття забудови до експлуатації, але отримав відмову; за результатами проведеного технічного обстеження самовільно збудованого житлового будинку встановлена можливість його надійної та безпечної експлуатації, представник позивача просить визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Ленінського районного суду міста Полтави від 27 листопада 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до виконавчого комітету Подільської районної у місті Полтаві ради, третя особа - Державна інспекція архітектури та містобудування України, про визнання права власності на самочинне будівництво - відмовлено повністю.
В апеляційному порядку рішення оскаржив позивач . Скарга мотивована тим , що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Скаржник вказує, що з метою оформлення права власності на самочинно збудований житловий будинок ОСОБА_1 подано до Державної інспекції архітектури та містобудування України Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта.
Згідно Витягу з Реєстру будівельної діяльності реєстраційний № ІУ161240311565 від 12.03.2024 р. позивачу відмовлено у реєстрації Декларації. Причиною відмови зазначено: «Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 5310136700:07:001:0791 набуте замовником 07.10.2017 року на підставі свідоцтва про право на спадщину земельної ділянки, у Державному Реєстрі Речових прав на нерухоме майно, відсутня інформація стосовно розміщення (знаходження) на вказаній земельній ділянці будь-яких самочинно збудованих до 2015 року будівель та споруд, що суперечить вимогам абзаца першого п. 9 розділу V Прикінцеві положення ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».
Причиною відмови у реєстрації декларації стали ті обставини, що право власності на земельну ділянку набуте позивачем після 9 квітня 2015 року і будинок на цій ділянці самочинно збудовано також після 9 квітня 2015 року.
Державною інспекцією архітектури та містобудування України відмовлено позивачу у реєстрації Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, зазначено причини відмови та повернуто документ на доопрацювання, що з об`єктивних причин зробити неможливо. Отже, вказане рішення Державної інспекції архітектури та містобудування України дає підстави вважати про наявність спору про право.
Зважаючи на вказане ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 27 листопада 2024 року , та постановити нове про задоволення позовних вимог.
Від Державної інспекції архітектури та містобудування України надійшли додаткові пояснення у справі в яких вказує, що позивач не оскаржував дії ДІАМ щодо повернення документів на доопрацювання . Таким чином позивач не вичерпав усі можливі заходи узаконення самовільно збудованого об`єкта у позасудовому порядку .
Посиаючись на вказане просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Судом встановлено,що позивачу належить на праві власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . на підставі свідоцтва про право на спадщину від 07.10.2017,реєстровий № 632(а.с.18) та земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою:
АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5310136700:07:001:0791, площею 0,1000 га на підставі свідоцтва про право на спадщину від 07.10.2017 № 633(а.с.19).
Позивач стверджує, що нею у 2017 році був збудований житловий будинок літ. «В-1, в1-1,в», загальною площею 51,4 кв.м., житловою площею 16,7 кв.м. на вищезазначеній земельній ділянці.
Відповідно до витягу з Реєстру будівельної діяльності , реєстр. № ІУ161240311565 від 12.03.2024,декларація повернута на доопрацювання з наступних підстав: неподання документів необхідних для прийняття рішень .
Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог посилався на те, що Державна інспекція архітектури та містобудування України, як суб`єкт владних повноважень , не виносила рішення про відмову в прийнятті об`єкта в експлуатацію, відтак, позивач в подальшому не позбавлена права звернутися до відповідного державного органу для вирішення питання про набуття права власності на будинок, при умові надання необхідних документів.
Колегія суддів погоджується із відповідним висновком суду першої інстанції.
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Згідно з приписами ч.ч. 2,3 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно(житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Відповідно до ч.1ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.
Відповідно до ч. 2ст. 376 ЦК України,особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Частиною 3 цієї статті встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Таким чином, ст. 376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 цієї статті), і встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво, або за власником земельної ділянки.
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).
У пункті 12 Постанови № 6 роз`яснено, що, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 року відмітив, що суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.
Аналогічною є правова позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 25.08.2020 року у справі № 760/21223/17-ц, від 18.04.2019 року у справі № 306/2140/17.
Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.
Таким чином, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.
Аналогічні правові висновки закріплені Верховним Судом України в постанові від 27.05.2015 у справі №6-159цс15 та Верховним Судом в постанові від 19.03.2018 у справі №2-4435/2008.
В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач повторно звертався до відповідного державного органу архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкту в експлуатацію у встановленому законом порядку, після здійснення доопрацювання , а одразу звернувся з позовом до суду про визнання права власності.
Апелянтом не надано суду доказів про звернення до Державної інспекції архітектури та містобудування України із долученням документів , відсутність яких стала підставою для повернення на доопрацювання декларації. Також не надано й доказів відмови Державної інспекції архітектури та містобудування України в прийнятті об`єкта нерухомості в експлуатацію та визнання таких рішень незаконними. Відтак , висновок суду щодо передчасності звернення із позовною заявою є вірним та обґрунтованим.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обгрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. 
Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375,381,384, 389 ЦПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Касьян Віри Василівни – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 27 листопада 2024 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: В. М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов