Справа № 127/27110/22
Провадження № 22-ц/801/1234/2025
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року	Справа № 127/27110/22	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про перерахунок часток у спільній частковій власності на будинковолодіння, визнання права власності на майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна в натурі, припинення права спільної часткової власності за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Ан О. В. від 28 січня 2025 року,

встановив:

       В листопаді 2022 ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , за яким просила перерахувати та привести ідеальні частки співвласників домоволодіння в АДРЕСА_1 до реальних часток, визначивши за нею частку в розмірі 17/25, яка складається з відокремленої групи приміщень № 2 - літ. «А» приміщення: 2-6 кімната площею 13,3 кв. м, 2-7 гардеробна площею 9,8 кв. м; прибудова літ. «А2» приміщення: 2-1 коридор площею 7,0 кв. м, 2-2 санвузол площею 7,1 кв. м, 2-3 кухня площею 10,9 кв. м, 2- 4 кімната площею 18,7 кв. м, 2-5 коридор площею 5,9 кв. м; прибудова літ. «А1» приміщення: 2-8 котельня площею 7,5 кв. м; прибудова літ. «а2» приміщення: 2-1 комора площею 5,6 кв. м; погріб літ. «п/А2», тераса з навісом літ. «а3», сарай (тимчасовий) літ. «Г»; допоміжних споруд: № 1 хвіртка з воротами; № 2 огорожа; № 4 вигрібна яма; № 5 криниця. За ОСОБА_2 визнати частку в розмірі 8/25, яка складається з відокремленої групи приміщень № 1 - літ. «А» приміщення: 1-3 кімната площею 11,6 кв. м, 1-4 кімната площею 15,2 кв. м; прибудова літ. «а» приміщення: 1-1 тамбур площею 3,7 кв. м; прибудова літ. «А1» приміщення: 1-2 кухня площею 8,2 кв. м; тераса літ. «а1», № 3 огорожа. Визнати за нею право власності на 17/25 частки будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 , яка складається з відокремленої групи приміщень № 2 - літ. «А» приміщення: 2-6 кімната площею 13,3 кв. м, 2-7 гардеробна площею 9,8 кв. м; прибудова літ. «А2» приміщення: 2-1 коридор площею 7,0 кв. м, 2-2 санвузол площею 7,1 кв. м, 2-3 кухня площею 10,9 кв. м, 2- 4 кімната площею 18,7 кв. м, 2-5 коридор площею 5,9 кв. м; прибудова літ. «А1» приміщення: 2-8 котельня площею 7,5 кв. м; прибудова літ. «а2» приміщення: 2-1 комора площею 5,6 кв. м; погріб літ. «п/А2», тераса з навісом літ. «а3», сарай (тимчасовий) літ. «Г»; допоміжних споруд: № 1 хвіртка з воротами; № 2 огорожа; № 4 вигрібна яма; № 5 криниця. 
       Покликалась на те , що вона та ОСОБА_2 є співвласниками будинку АДРЕСА_1 в рівних частинах. У 2016 році ОСОБА_2 надала нотаріально засвідчену заяву про згоду на будівництво та прийняття в експлуатацію прибудови до житлового будинку співвласниці ОСОБА_1 . Виконавчий комітет Вінницької міської ради в серпні 2016 прийняв цю прибудову в експлуатацію, відповідно були внесені зміни у технічну документацію, а тому для приведення у відповідність правовстановлюючих документів з часткою домоволодіння вважала за необхідне перерахувати частки співвласників будинку.
       27 грудня 2022 ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву, за якою просила поділити в натурі житловий будинок АДРЕСА_1 , виділивши їй в натурі 1/2 його частку, а саме приміщення: вітальня (прихожа) 1-1, кухня 1-2, кімнати 1-6, 1-7, відкрита веранда «1». Припинити право спільної часткової власності на будинок.
       Вказувала, що вони зі ОСОБА_1 , як співвласники будинку погодили порядок користування земельною ділянкою, на якій він розташований, але згоди щодо поділу будинку та господарських споруд, а також порядку користування земельною ділянкою відповідно до частки в будинку кожного з них у зв`язку із відповідною добудовою ОСОБА_1 не досягли. 
       Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Перераховано та приведено ідеальні частки співвласників домоволодіння в АДРЕСА_1 , до реальних часток, визначивши за: ОСОБА_1 частку в розмірі 79/100 будинку, за ОСОБА_2 – 21/100 будинку. В решті вимог первісного позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 12353 грн 04 к.
       Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити частково. Поділено житловий будинок АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_2 в натурі 21/100 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме приміщення: тамбур 1-1 розміром 3,7 кв. м, кухня 1-2 розміром 8,2 кв. м, кімнати 1-3 розміром 11,6 кв. м, 1-4 розміром 15,2 кв. м, господарські будівлі і споруди: тераса «а1», погріб з шиєю «Л», частина огорожі №3, 1/2. Виділено ОСОБА_1 79/100 будинку, що складає відокремлену групу приміщень № 2: коридор 2-1, санвузол 2-2, кухня 2-3 житлова кімната 2-4, коридор 2-5 (прибудова «А2» ) загальною площею 49,6 кв. м, житловою 18,7 кв. м; житлова кімната 2-6 розміром 13,3 кв. м, 2-7 гардеробна площею 9,8 кв. м; котельня (опалювальна) 2-8 площею 7,5 кв. м; комора 1 площею 5,6 кв. м; господарські будівлі та споруди: погріб літ. «п/А2», тераса «а3», сарай літ. «Г», хвіртка з воротами № 1; огорожа № 2 ; частина огорожі № 3 1/2, вигрібна яма № 4; колодязь питний № 5. В решті зустрічних позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 992 грн 40 к. судового збору. Решту судових витрат за зустрічним позовом компенсовано за рахунок держави.
       Суд першої інстанції взяв до уваги вимогу ОСОБА_1 про перерахунок часток у праві спільної часткової власності (виходячи з диспозитивності позовних вимог), відсутність у неї відповідної кваліфікації щодо розрахунку часток, наявність висновку експерта про визначення часток, тому вважав за можливе перерахувати частки співвласників домоволодіння в АДРЕСА_1 відповідно до реальних часток згідно з висновком експерта та визначивши за ОСОБА_1 79/100 частки, за ОСОБА_2 – 21/100 частки.
       В решті позовних вимог ОСОБА_1 суд відмовив, тому що добудову, яку здійснила ОСОБА_1 , прийнято в експлуатацію, що є згідно з частиною другою статті 331 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставою набуття права власності.
       Суд взяв до уваги те, що кожна зі сторін у свій спосіб нумерує та зазначає належні їм як співвласникам житлові приміщення. При вирішення спору, щоб уникнути зайвої плутанини, вважав за можливе взяти за основу висновок експерта та, визначаючи в натурі частки на житловий будинок АДРЕСА_1 , користуватися визначеними зазначеннями та номерами приміщень в описовій частині висновку експерта згідно з таблицею 4. Оскільки доказів чи виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, чи мають окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо) суду не надано, то вважав неможливим визначити за ОСОБА_2 окреме право власності.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила скасувати рішення суду і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 та задоволення її зустрічного позову в повному обсязі.
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликалась на ті ж обставини, що і у зустрічній позовній заяві. Зауважувала, що вона не надавала дозволу на добудову відповідної площі житлових та нежитлових приміщень і споруд, добудова ОСОБА_3 здійснювалась без відповідних дозволів на будівництво, тому є самочинною, відповідно не може призвести до зміни розміру часток кожного зі співвласників.
       Представник ОСОБА_1 – адвокат Молявчик О. В. подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до фактичних обставин справи, встановлених на їх підставі правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
       Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
       За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).
       Встановлено, що рішенням Третейського суду 28 листопада 2007 року визнано дійсним договір міни 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 на плазмовий телевізор з доплатою різниці в ціні, укладений 12 листопада 2007 року у письмовій формі між ОСОБА_4 , який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_5 і ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) (ідеальну) частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 .
       За договором купівлі – продажу ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_6 , ОСОБА_7 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 . Рішенням Третейського суду від 10 травня 2007 року цей договір купівлі-продажу визнано дійсним.
       17 травня 2016 року приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Родінова Н. В. посвідчила заяву ОСОБА_2 , за якою вона не заперечувала проти будівництва та прийняття в експлуатацію прибудови до житлового будинку, здійсненої ОСОБА_1 
        ОСОБА_1 здійснила добудову загальною площею 49,6 кв. м, житловою площею 18,7 кв. м, яку 18 серпня 2016 року виконавчий комітет Вінницької міської ради прийняв в експлуатацію.
       Згідно експлікацією приміщень будинку по АДРЕСА_1 виділено приміщення 1 та 2. До групи приміщень 1, якими користується ОСОБА_2 , відносяться: 1-1 тамбур, 1-2 кухня, 1-3 кімната, 1-4 кімната, загальною площею 38,7 кв. м, житловою площею 26,8 кв. м. До групи приміщень 2, якими користується ОСОБА_1 , відносяться: 2-1 коридор, 2-2 санвузол, 2-3 кухня, 2-4 кімната, 2-5 коридор, 2-6 кімната, 2-7 гардеробна, 2-8 котельня, а2 – комора, загальною площею 85,8 кв. м., житловою площею 32,0 кв. м.
       У висновку № ОС-473 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, складеному 28 листопада 2023 року, судовий експерт Кацага Н. Є., здійснивши розрахунок фактичних (тобто тих, частини будинку, яким сторони користуються на час проведення експертизи) часток кожного із співвласників, зокрема, ОСОБА_2 : 1-1 тамбура, 1-2 кухні, 1-3 кімнати, 1-4 кімнати, загальною площею 38,7 кв. м, господарських будівель та споруд: тераси «а1», погреба з шиєю «Л», частини огорожі № 3, ; ОСОБА_1 : коридору 2-1, санвузла 2-2, кухні 2-3, житлової кімнати 2-4, коридору 2-5 (прибудова «А2» ), житлової кімнати 2-6 розміром 13,3 кв. м, 2-7 гардеробної; котельні (опалювальної) 2-8, комори 1 площею 5,6 кв. м; господарських будівель та споруд: погреба літ. «п/А2», тераси «а3», сараю літ. «Г», хвіртки з воротами № 1; огорожі № 2 ; частини огорожі № 3 1/2, вигрібної ями № 4; колодязя питного № 5, прийшла до висновку, що ці частки становлять, відповідно 21/100 та 79/100.
       Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
       Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).
       Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
       У постанові від 02 червня 2025 року Об`єднана палата касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зауважила, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).
       Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
       Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
       Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).
       Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
       Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
       Автономія волі та приватний інтерес є «підвалинами» сучасного приватного права. Завдання приватного права полягає у «напрацюванні» таких правил, які максимальною мірою забезпечують автономію волі та реалізацію приватного інтересу кожної особи, без порушення прав і інтересів інших осіб (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 601/1396/21 (провадження № 61-6001св23)).
       Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
       Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
       Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
       Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц, від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17 та ін.).
       Отже спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
       Звертаючись з первісним позовом як на його підставу ОСОБА_1 покликалася на те, що внаслідок здійсненої нею за нотаріально посвідченою згодою ОСОБА_2 добудови до спільного майна – житлового будинку, збільшилась її частка у праві спільної часткової власності на будинок, а тому просила здійснити перерахунок таких часток на підставі статті 357 ЦК України. Вона також просила поділити спільний житловий будинок з господарськими і допоміжними будівлями та спорудами, виділивши у власність кожного зі співвласників ту частину будинку (житлових приміщень) з відповідною частиною господарських і допоміжних будівель і споруда, які фактично перебувають в користуванні кожного зі співвласників.
       Тобто предметом позову вона визначила одночасно дві позовні вимоги: перерахунок часток сторін та поділ спільного майна.
       Зустрічний позов ОСОБА_2 мотивований тим, що незважаючи на добудову ОСОБА_1 до будинку, його частки залишилися рівними. Кожна зі сторін користується відокремленим приміщенням і не претендує на те, що перебуває у користуванні іншої, а тому способом захисту її права від протиправних посягань ОСОБА_1 визначила саме поділ будинку в натурі.
       Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
       Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
       Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
       Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
       Частина перша статті 356 ЦК України установлює, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
       Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
       Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.
       Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.
       Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників (частини перша, третя та четверта статті 357 ЦК України).
       Відповідно до частин першої – третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
       Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
       Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
       Системний аналіз цих норм права вказує на те, що для зміни (збільшення) частки одного зі співвласників позивачу необхідно довести дотримання таких умов:
- поліпшення спільного майна, які не можна відокремити;
- ці поліпшення зроблені ним своїм коштом;
- на таке поліпшення, а отже й збільшення частки, надали згоду решта співвласників;
- позивачем дотримано встановленого порядку використання спільного майна.
       При цьому таке збільшення частки не припиняє спільної часткової власності на відповідний об`єкт, натомість змінює частки кожного зі співвласників.
       Якщо співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди здійснив за власний рахунок відповідну добудову (прибудову), яка не порушує права інших співвласників, то він набуває на таку добудову право власності, навіть без їх згоди, але така добудова не змінює розмір часток кожного зі співвласників.
       Частка ж співвласника внаслідок поліпшення спільного майна може бути збільшена за умови, що її не можна відокремити, поліпшення здійснені за згодою усіх співвласників і таке поліпшення впливає на їхні права (співвласники користуються поліпшеннями разом з тим, хто їх здійснив, вони були обізнані і погоджувались на таке поліпшення, а отже й зміну розміру часток, воно не може бути відокремлене від решти майна).
       Як видно з матеріалів справи з часу набуття сторонами у власність часток у житловому будинку між ними був установлений порядок користування окремими його частинами, які мали окремий вхід, системи електро-, газо- та водопостачання, ОСОБА_1 здійснила добудову до частини житлового будинку, яка перебувала в її користуванні, після чого отримала згоду на таке будівництво 17 травня 2016 року від ОСОБА_2 , у якій та вказала про те, що така недобудова «не заважатиме» веденню її господарства, тобто не порушує її прав. Жодних доказів про неможливість відокремлення добудови, здійсненої ОСОБА_1 від частини будинку, якою користувалась ОСОБА_2 у справі немає. Навпаки ОСОБА_1 послідовно стверджувала, що вона здійснила добудову виключно до «своєї» частини будинку, добудова є її власністю і не порушує прав ОСОБА_2 . 
       При цьому апеляційний суд звертає увагу, що ні у позовній заяві, ні під час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції позивачка за первісним позовом чи її представник не вказали яку мету переслідує збільшення її частки, за умови, що відповідачка ОСОБА_2 не претендувала на добудову, яку вона здійснила (визнавала, що така добудова є її власністю), відповідно яке право ОСОБА_1 порушується, не визнається або оспорюється ОСОБА_2 , яке б підлягало захисту у спосіб збільшення її частки у спільному майні.
       Натомість в позовній заяві вона заявила вимоги, які є взаємовиключними: збільшення її частки у праві спільної часткової власності на будинок (що, як зазначалось, можливе лише щодо майна, яке залишається у спільній власності сторін) та визнання за нею права власності на ту частину будинку з господарськими і допоміжними будівлями та спорудами, яка перебуває у її користуванні, і до якої вона власним коштом здійснила добудову, тобто поділу спільного майна в натурі, що, відповідно припиняє право спільної власності на нього.
       Як можна зрозуміти зі змісту первісної та зустрічної позовних заяв сторони хотіли поділити в натурі спільний будинок, відповідно до порядку користування ним, який склався з часу набуття права на частку кожною з них, але ОСОБА_1 додатково вже після такого поділу, хотіла застосувати наслідки збільшення її частки у праві спільної часткової власності на будинок. 
       У постанові від 23 квітня 2025 року у справі № 357/3145/20 Велика Палата Верховного суду виснувала, зокрема таке:
«6.16. Так статтею 367 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
6.18. За змістом частини третьої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі поділу об`єкта нерухомого майна або виділу з нього частки формується нова реєстраційна справа з відкриттям відповідного розділу в Державному реєстрі прав.
6.19. Проаналізувавши наведені норми матеріального права Велика Палата Верховного Суду формулює такі висновки.
6.19.1. У результаті поділу нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, кожному із співвласників потрібно визначити окрему площу, яка має складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України, а щодо житлових приміщень – також з врахуванням вимог частини першої статті 379 ЦК, частини першої статті 50 Житлового кодексу України.
6.19.2. Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні тим, що у разі поділу майна кожному співвласнику виділяється майно в натурі і право спільної власності припиняється. Натомість у разі виділу частки зі спільного майна право спільної часткової власності припиняється лише для того учасника, якому ця частка виділяється в натурі, а для інших співвласників режим спільної часткової власності на решту майна зберігається.
6.19.3. Із цього також можна зробити висновок, що за наявності лише двох співвласників майна між ними проводиться поділ, оскільки при визначенні частки одного зі співвласників у натурі частка іншого визначається також і зміні в подальшому не підлягає. У такому випадку суд має зазначити розмір виокремлених частин колишнього спільного майна для обох сторін та визначити конкретні окремі об`єкти нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать позивачеві та відповідачеві.
6.19.4. Натомість за наявності трьох і більше співвласників майна при визначенні в судовому порядку частки в натурі одного з них (виділ частки) розмір часток інших співвласників (відповідачів) не визначається. У цьому випадку суд, застосовуючи приписи статті 364 ЦК України, має виділити та зазначити у своєму рішенні індивідуально визначене майно (колишня частка у праві спільної власності) позивача та залишити решту майна у спільній власності інших відповідачів, які в подальшому, за бажанням, можуть поділити це майно добровільно на власний розсуд або в судовому порядку.
6.19.5. Винятком із цього правила є випадки, коли всі співвласники або всі, крім одного, бажають поділу майна. У такому випадку суд має визначити частки всіх співвласників та провести поділ майна із зазначенням у резолютивній частині рішення конкретних окремих об`єктів нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать кожному з колишніх співвласників. У цьому разі право спільної власності припиняється.
6.20. Поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо поділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
6.21. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).
6.23. При цьому, вирішуючи питання поділу спільного майна або виділення частки з нього, суди повинні пам`ятати, що визначальним для цього є не усталений співвласниками порядок користування будинком, а розмір їх часток та технічна можливість поділу будинку відповідно до цих часток.
6.24. Крім того, слід пам`ятати, що згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.
6.25. Отже, добудови, прибудови або будь-які поліпшення житлового будинку, які зробив один із його співвласників без згоди іншого (інших), не можуть впливати на розмір часток співвласників при поділі цього будинку, а відтак і їх вартість, проте, якщо це технічно можливо, залишаються у володінні того, хто їх збудував».
       Суд в мотивувальній частині рішення виснував про неможливість поділу будинку через відсутність доказів технічної можливості його поділу, систем окремого електро-, газо- та водопостачання, але у резолютивній його частині він такий поділ здійснив, що не узгоджується не лише із приписами закону, а й суперечить законам формальної логіки.
       За загальним правилом обставини, встановлення яких потребує спеціальних знань, зокрема й технічна можливість поділу житлового будинку на два окремих житлових приміщення (квартири), повинні доказуватися висновком експерта (стаття 102 ЦПК України). 
       Разом з тим у справі, яка переглядається, установлено, що за рішенням третейського суду у 2007 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули право власності в рівних частинах на житловий будинок АДРЕСА_1 , який вже складався з двох окремих приміщень (квартир) з окремими входами, системами електро-, газо- та водопостачання (ця обставина визнавалася сторонами, а тому в силу приписів частини першої статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягала). 
       Як видно зі змісту обох позовних заяв та технічної документації на будинок ОСОБА_1 здійснила добудову до тієї частини будинку, яка перебувала в її користуванні, ця добудова не стосується тієї частини будинку, якою користується ОСОБА_2 , відповідно до її заяви не порушує прав співвласника (не заважатиме веденню її господарства). У експлікації приміщень будинку в технічному паспорті на нього виокремлено два окремих житлових приміщення (квартири) АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , які займають кожна із сторін, що підтверджується й висновком експерта від 28 листопада 2023 року, де у дослідницькій частині наведена таблиця № 2 – Експлікація приміщень, у якій окремо описані приміщення, належні до квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_3 . Окремо також визначені господарські та допоміжні будівлі і споруди, якими користуються кожна із сторін.
       Апеляційний суд звертає увагу, що виключний перелік обставин, які обов`язково встановлюються висновком експерта, визначено статтею 105 ЦПК України. Встановлення технічної можливості поділу житлового будинку на два окремих приміщення (квартири) у цьому переліку немає, а тому будинок може бути поділений між сторонами в натурі.
       При цьому, як зазначалось, поділ спільного майна між співвласниками сам по собі припиняє право спільної часткової чи сумісної власності на нього, відповідно вимога ОСОБА_2 про припинення права спільної часткової власності на будинок не є ефективним способом захисту її прав, тому що її задоволення судом не несе жодних правових наслідків. 
       Суд першої інстанції не правильно встановив обставини справи, правовідносини сторін та норми матеріального права, якими вони регулюються, але, зважаючи на принцип диспозитивності цивільного судочинства (пункт 5 частини третьої статті 2, стаття 13 ЦПК України), межі розгляду справи апеляційним судом та принцип заборони повороту до гіршого, який відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом – tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення), який означає, що особа в результаті розгляду її апеляційної скарги не може отримати менше, ніж отримала за рішенням суду першої інстанції (постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 201/2288/20, від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21, від 23 листопада 2023 року у справі № 466/725/20 та ін.), апеляційний суд прийшов до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та часткового задоволення первісного позову ОСОБА_1 і зустрічного позову ОСОБА_2 шляхом поділу спільного будинку з господарськими та допоміжними приміщеннями і спорудами так, як його поділив суд першої інстанції.
       Оскільки обидві сторони вимагали здійснити поділ спільного будинку в натурі, з чим погодився і суд першої інстанції і апеляційний суд, але решта їхніх вимог немайнового характеру задоволенню не підлягають, що унеможливлює визначення пропорційності задоволення позову до розміру позовних вимог кожної зі сторін, а також зважаючи на те, що ОСОБА_8 звільнена від сплати судового збору в силу закону, проведена за рахунок ОСОБА_1 судова будівельно-технічна експертиза не стала підставою для задоволення її вимоги, задля якої вона призначалась – збільшення її частки у праві власності на домоволодіння, то понесені нею судові витрати відповідно до приписів частин першої та другої статті 141 ЦПК України, в тому числі й витрати на правничу допомогу адвоката, зважаючи зокрема на те, що суд апеляційної інстанції повністю не погодився із його правовою позицією у цій справі, стягненню з ОСОБА_2 на її користь не підлягають і мають бути залишені за ОСОБА_1 . 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
       Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2025 року скасувати та постановити у справі нове судове рішення.
       Позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.
       Поділити в натурі житловий будинок з господарськими та допоміжними приміщеннями, що розташований у АДРЕСА_1 .
       Визнати за ОСОБА_1 право власності на приміщення № 2, що складається з: коридору 2-1, санвузла 2-2, кухні 2-3, житлової кімнати 2-4, коридору 2-5 (прибудова «А2» ) загальною площею 49,6 кв. м, житловою 18,7 кв. м; житлової кімнати 2-6 розміром 13,3 кв. м, 2-7 гардеробної площею 9,8 кв. м; котельні (опалювальної) 2-8 площею 7,5 кв. м; комора 1 площею 5,6 кв. м; господарських будівель та споруд: погреба літ. «п/А2», тераси «а3», сараю літ. «Г», хвіртки з воротами № 1; огорожі № 2; частини огорожі № 3 1/2, вигрібної ями № 4; колодязя питного №5.
       Визнати за ОСОБА_2 право власності на приміщення № 1, що складається з: тамбура 1-1 розміром 3,7 кв. м, кухні 1-2 розміром 8,2 кв. м, кімнати 1-3 розміром 11,6 кв. м, 1-4 розміром 15,2 кв. м, господарських будівель і споруди: тераса «а1», погріб з шиєю «Л», частина огорожі № 3, 1/2.
       В решті первісного та зустрічного позовів відмовити.
       Судові витрати залишити за сторонами. 
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
       Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 . 

(Повний текст судового рішення виготовлено 23 червня 2025 року).

       Головуючий                                                        О. С. Панасюк

       Судді:                                                                О. В. Ковальчук

                                                                               Т. Б. Сало