ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

07 липня 2025 року	  м. Одеса	Справа № 916/322/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Принцевської Н.М.;
суддів: Савицького Я.Ф., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка, 29)

Секретар судового засідання (за доручення головуючої судді): Романенко Д.С.;
Представники сторін:
Від Фірми "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю) - не з`явився;
Від Одеської міської ради – Павлюк В.С.; 
Від Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради – не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради та Одеської міської ради
на рішення Господарського суду Одеської області від 31.03.2025 
по справі №916/322/25
за позовом Фірми "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю)
до Одеської міської ради
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Відповідача: Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради
про стягнення 724 010,9 грн,
(суддя першої інстанції Литвинова В.В., дата та місце ухвалення рішення: 31.03.2025, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, пр-т Шевченка, 29),

Фірма "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю) звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Одеської міської ради, в якій просило суд стягнути з Відповідача безпідставно збережені кошти у розмірі 724010,90 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням від 05.06.2024 у справі №?916/275/24 вже було задоволено позов заступника керівника Приморської окружної прокуратури в інтересах Одеської міської ради про стягнення з ТОВ «Фірма Твердий» безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою без договору оренди. У тій справі Відповідач просив врахувати раніше сплачені ним кошти (358?118,60 грн) в рахунок зменшення суми стягнення, посилаючись на те, що земельна ділянка є та сама.
Разом з тим суд відмовив у зарахуванні, оскільки сплата відбувалась за ділянку з іншим кадастровим номером — 5110137500:50:013:0012, яка з 10.07.2017 визнана несформованою (скасована державна реєстрація, статус архівний), а отже, не може бути об`єктом цивільних прав відповідно до ст. 79-1 ЗК України. 
Таким чином, з огляду на відсутність правових підстав для користування зазначеною ділянкою після 10.07.2017, Позивач просить стягнути з Відповідача 724?010,90 грн, як безпідставно збережені кошти, сплачені за користування несформованою земельною ділянкою у період з липня 2017 року по травень 2024 року.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 31.03.2025 у даній справі позовні вимоги Фірми "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю) задоволено повністю, стягнуто з Одеської міської ради на користь Фірми «Твердий» (Товариство з обмеженою відповідальністю) 724 010,90 грн безпідставно збережених коштів та 8 688,13 грн витрат зі сплати судового збору. 
У своєму рішенні суд першої інстанції дійшов висновку, що враховуючи факт скасування 10.07.2017 року державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 5110137500:50:013:0012, за яку Позивач після такого скасування продовжував сплачувати грошові кошти, у зв`язку з необізнаністю про таке скасування, то Одеською міською радою безпідставно були отримані грошові кошти, оскільки правова підстава їх отримання відпала (перестала існувати) з моменту скасування державної реєстрації земельної ділянки, а тому такі грошові кошти підлягають стягненню з Відповідача та користь Позивача
Не погоджуючись з таким рішенням, 21.04.2025 Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 31.03.2025 у справі № 916/322/25 – скасувати в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким закрити провадження у справі у зв`язку з непідсудністю справи господарському суду. 
Апелянт зазначає, що Господарський суд Одеської області допустив порушення правил юрисдикції, оскільки предметом спору є повернення помилково зарахованих податкових платежів, здійснених Позивачем на підставі податкових декларацій щодо земельної ділянки, державна реєстрація якої була скасована. Такий спір виник у зв`язку з діями органу Державної податкової служби України — суб`єкта владних повноважень — при реалізації функцій, передбачених Податковим кодексом України, а саме при адмініструванні податків і зборів. З огляду на викладене, цей спір має характер публічно-правового і, відповідно до пункту 3 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. 
Крім того, на переконання Апелянта, судом при розгляді справи було неправомірно застосовано положення статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки спірні правовідносини врегульовані спеціальними нормами податкового законодавства. Вимоги Позивача фактично стосуються повернення помилково сплачених податкових зобов`язань, порядок якого прямо передбачено статтями 43.3 та 43.4 Податкового кодексу України, а також Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787. Тобто у цьому випадку має застосовуватись не загальна норма про безпідставне збагачення, а спеціальні податкові норми.
22.04.2025 Одеською міською радою також було подано апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Одеської області від 31.03.2025, у якій Відповідач просить рішення Господарського суду Одеської області від 31.03.2025 у справі №916/322/25 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви Фірми «Твердий» (Товариство з обмеженою відповідальністю) про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 724 021,90 грн.
          Відповідач у своїй скарзі вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, прийнятим внаслідок грубого порушення норм процесуального права, неправильного застосування норм матеріального права, висновки суду, викладені у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, не відповідають встановленим обставинам справи, а, отже, рішення є таким, що підлягає скасуванню у повному обсязі.
На переконання Апелянта, оскільки пред`явлена позовна вимога є такою, що виникла з податкового законодавства та фактичного стосується повернення сплаченого обов`язкового платежу – земельного податку, така вимога за своєю суттю є вимогою публічно - правового характеру, що унеможливлює вирішення справи № 916/322/25 в порядку господарського судочинства.
Одеська міська рада наголошує, що спір, пов`язаний зі стягненням коштів, які були сплачені Фірмою «Твердий» як земельний податок, є публічно-правовим і виникає у сфері адміністрування податків. Відповідно, цей спір має розглядатися виключно в порядку адміністративного судочинства, оскільки саме адміністративні суди розглядають справи про оскарження рішень, дій або бездіяльності органів влади у сфері публічно-правових відносин, зокрема у сфері податкового законодавства. Господарський суд не має юрисдикції розглядати такі справи, оскільки вони не належать до господарських правовідносин.
Апелянт у своїй скарзі стверджує, що кошти, сплачені Позивачем у вигляді земельного податку до бюджету, не можуть вважатися безпідставно збереженими Одеською міською радою, оскільки набувачем цих коштів є місцевий бюджет. Фактично Позивач вимагає компенсації сплаченого земельного податку від Відповідача, що суперечить нормам статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки цивільне законодавство не застосовується до податкових і бюджетних відносин відповідно до частини 2 статті 1 Цивільного кодексу України.
Також, Відповідач зазначає, що суд першої інстанції помилково визнав відсутність підстав для плати за користування земельною ділянкою, посилаючись на скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Проте, відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України, використання землі є платним, а Позивач, будучи власником нерухомого майна, зобов`язаний був оформити право користування земельною ділянкою та платити за неї.
Відповідальність за неналежне оформлення прав користування земельною ділянкою покладається на Позивача, а рішення суду, що зобов`язує міську раду повертати кошти, суперечить законодавству та порушує принцип платності землекористування.
Ухвалами Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 апеляційні скарги Одеської міської ради та Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради залишено без руху, як такі, що не відповідають вимогам ст.258 Господарського процесуального кодексу України, та роз`яснено, що у випадку не усунення скаржниками вказаних недоліків, апеляційні скарги буде повернуто Апелянтам.
08.05.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Одеської міської ради надійшла заява про усунення недоліків, допущених при зверненні з апеляційною скаргою, в якій Апелянт надав докази доплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2606,45 грн.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 31.03.2025 по справі №916/322/25; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/322/25.
12.05.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради надійшло клопотання про продовження строку, встановленого ухвалою суду від 28.04.2025 на усунення недоліків апеляційної скарги, а також заява усунення недоліків, допущених при зверненні з апеляційною скаргою, в якій Апелянт надав докази доплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3258,04 грн.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 31.03.2025 по справі №916/322/25; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/322/25.
14.05.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/322/25.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.06.2025 розгляд апеляційних скарг Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради та Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 31.03.2025 по справі №916/322/25 призначено до сумісного розгляду на: 07.07.2025 року об 12-00 год.
           13.06.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Фірми "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю) надійшли письмові пояснення.
16.06.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради надійшла заява про заміну Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради на його правонаступника - Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради.
У зв`язку із перебуванням судді – члена колегії Дібрової Г.І. у відпустці з 30.06.2025 по 01.08.2025 розпорядженням керівника апарату суду №94 від 04.07.2025 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/322/25.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 04.07.2025 визначено новий склад колегії суддів: головуюча суддя – Принцевська Н.М., судді: Савицький Я.Ф., Ярош А.І.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.07.2025 прийнято справу №916/322/25 за апеляційними скаргами Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради та Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 31.03.2025 по справі №916/322/25 до провадження колегією суддів у новому складі.
07.07.2025 у судове засідання з`явились представник Відповідача, який підтримав доводи викладені ним у своїй апеляційній скарзі. Представники Фірми "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю) та Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради у судове засідання не з`явилися. Про день, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином.
Разом з тим 07.07.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від представника Фірми "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю) надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Обговоривши зазначене клопотання, судова колегія вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Судова колегія наголошує, що заявляючи клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю прибуття представника Позивача до ІНФОРМАЦІЯ_1 , що знаходиться в селищі Овідіополь, Одеської області, він не надав жодних доказів на підтвердження цієї обставини.
Отже, враховуючи те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, судом не встановлено наявності обставин, які б унеможливлювали вирішення справи без участі представника Фірми "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю), судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення його про день, час та місце розгляду справи, явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, враховуючи обмеженість строків розгляду апеляційної скарги, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.
Окрім того, суд приймає до уваги те, що Фірму "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю) не було позбавлено права взяти участь у судовому засіданні через керівника, або залучення до участі у справі іншого представника.
У судовому засіданні судова колегія розглянула заяву Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради від 16.06.2025 про заміну Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради на його правонаступника - Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради.
Представник Відповідача не заперечував проти заміни сторони правонаступником.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.07.2025 заяву Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради про заміну Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради на його правонаступника - Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради – задоволено; замінено Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради його правонаступником – Департаментом архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).
Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасників справи, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представників учасників справи, які не з`явилися, за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника Відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, а також відповідно до обставин, встановлених господарським судом Одеської області у справі №?916/275/24 за позовом Одеської міської ради до ТОВ «Фірма Твердий», які набули законної сили і не потребують доказування відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, у даній справі наявні такі обставини:
02.02.2006 проведено державну реєстрацію права приватної власності за Фірмою "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю) на об`єкт нерухомого майна: будівлю готелю «Турист» за адресою м. Одеса, вул. Генуезька, буд. 24а загальною площею 7379 кв.м, про що свідчить наявна у справі Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №356234999 від 28.11.2023.
08.07.2011 рішенням Одеської міської ради від 08.07.2011 №1076-VI «Про надання дозволу Фірмі "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю) га розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, орієнтовною площею 0,3888 га, за адресою: м. Одеса, вул. Генуезька, 24А, для експлуатації готельного комплексу» надано дозвіл Фірмі «ТВЕРДИЙ» (ТОВ) на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, орієнтовною площею 0,3888 га за адресою см. Одеса, вул. Генуезька, 24А для експлуатації готельного комплексу.
ТОВ «Екологічні технології ХХІ» на замовлення Позивача було розроблено Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки Фірмі "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю) для експлуатації готельного комплексу за адресою м. Одеса, Приморський район вулю Генуезька 24-А, від 17.05.2012, у якому наявні відомості щодо кадастрового номеру земельної ділянки, запроектованої для відведення 5110137500:50:01360012.
01.06.2012 Управлінням Держкомзему у м. Одесі було складено протокол проведення перевірки документації із землеустрою та обмінного файлу, у висновку якого було зазначено, що обмінний файл та документація із землеустрою відповідають вимогам Тимчасового порядку присвоєння кадастрового номера земельній ділянці. Земельній ділянці визначено кадастровий номер 5110137500:50:013:0012.
Відповідно до Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки м. Одеси, від 14.02.2017 за №2697/86-17 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5110137500:50:01360012 площею 0,3891 га за адресою м. Одеса, вул. Генуезька, 24-А, вбачається інформація щодо НГО земельної ділянки 3302073,03 грн.
Рішенням Одеської міської ради «Про надання дозволу ФІРМІ «ТВЕРДИЙ» (ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ) на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки, орієнтовною площею 0,3868 га, за адресою: м. Одеса, вулиця Генуезька, 24А, для експлуатації та обслуговування готельного комплексу» від 07.12.2016 №1380-VII, яке розміщено на офіційному сайті ОМР, свідчить, що 07.12.2016 Одеською міською радою вирішено:
1. Надати дозвіл ФІРМІ «ТВЕРДИЙ» ТОВ на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,3868 га, за адресою: м. Одеса, вулиця Генуезька, 24А, для експлуатації та обслуговування готельного комплексу;
2. Провести експертну грошову оцінку земельної ділянки, орієнтовною площею 0,3868 га, за адресою: м. Одеса, вулиця Генуезька, 24А, для експлуатації та обслуговування готельного комплексу;
3. Зобов`язати ФІРМУ «ТВЕРДИЙ» ТОВ після формування земельної ділянки надати до департаменту комунальної власності Одеської міської ради розроблений та погоджений у встановленому законом порядку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку;
4. Встановити, що у разі невиконання пункту 3 цього рішення, Одеська міська рада має право в односторонньому порядку дане рішення визнати таким, що втратило чинність, без відшкодування замовнику витрат, пов`язаних з розробкою землевпорядної документації щодо відведення земельної ділянки;
5. Визнати таким, що втратило чинність, рішення Одеської міської ради від 08.07.2011 № 1076-VІ «Про надання дозволу Фірмі «ТВЕРДИЙ» (Товариство з обмеженою відповідальністю) на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, орієнтовною площею 0,3888 га, за адресою: м. Одеса, вул. Генуезька, 24А, для експлуатації готельного комплексу».
Згідно з Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку станом на 27.01.2017, власником земельної ділянки з кадастровим номером 5110137500:50:013:0012, площею 0,3891 га за адресою м. Одеса, вул. Генуезька,24-А є Одеська міська рада. При цьому інформації щодо державної реєстрації права власності та права оренди у державному реєстрі прав відсутня.
У податковій декларації за 2017 рік (звітна), яка 24.04.2017 заповнена платником Фірмою "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю) наявна інформація щодо розрахунку суми земельного податку за земельну ділянку з кадастровим номером 5110137500:50:013:0012 площею 0,3891 в розмірі 99 062,19 грн на рік. 
Наявні у справі платіжні доручення №2640 від 21.08.2017, №2714 від 15.09.2017, №2814 від 13.10.2017, №2891 від 16.11.2017, №2960 від 12.12.2017, №3074 від 16.01.2018, свідчать про сплату Фірмою "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю) земельного податку у 2017 році в розмірі 49 531,08 грн за період з липня 2017 року по грудень 2017 року.
У податковій декларації за 2018 рік (уточнююча), яка 29.01.2018 заповнена платником Фірмою "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю) наявна інформація щодо розрахунку суми земельного податку за земельну ділянку з кадастровим номером 5110137500:50:013:0012 площею 3891 кв.м в розмірі 99 062,91 грн на рік.
Наявні у справі платіжні доручення №3314 від 19.04.2018, №3402 від 18.05.2018, №3505 від 25.06.2018, №3563 від 18.07.2018, №3744 від 20.08.2018, №3877 від 12.09.2018, №3967 від 16.10.2018, №4039 від 08.11.2018, №4144 від 11.12.2018, №4226 від 16.01.2019 свідчать про сплату Фірмою "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю) земельного податку у 2018 році в розмірі 99 062, 91 грн.
У податковій декларації за 2019 рік (звітна), яка 01.02.2019 заповнена платником Фірмою "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю), наявна інформація щодо розрахунку суми земельного податку за земельну ділянку з кадастровим номером 5110137500:50:013:0012 площею 3891 кв.м в розмірі 99062,91 грн на рік. 
Наявні у справі платіжні доручення №4322 від 13.02.2019, №4394 від 25.03.2019, №4461 від 15.04.2019, №4533 від 13.05.2019, №4669 від 12.06.2019, №4780 від 16.07.2019, №4906 від 16.08.2019, №4998 від 12.09.2019, № 5058 від 30.09.2019, №90 від 14.11.2019, №5089 від 09.12.2019, №12 від 14.01.2020 свідчать про сплату Фірмою "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю) земельного податку у 2019 році в розмірі 99062,91 грн.
У податковій декларації за 2020 рік (уточнююча), яка 17.04.2020 заповнена платником Фірмою "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю), наявна інформація щодо розрахунку суми земельного податку за земельну ділянку з кадастровим номером 5110137500:50:013:0012 площею 3891 кв.м. в розмірі 90 807,67 грн на рік. 
Наявні у справі платіжні інструкції та платіжні доручення № 72 від 12.02.2020, № 249 від 26.05.2020, № 251 від 16.06.2020, № 312 від 06.07.2020, №26 від 10.08.2020, №107 від 09.09.2020, №181 від 09.10.2020, №233 від 10.11.2020, № 280 від 08.12.2020, № 358 від 15.01.2021, свідчать про сплату Фірмою "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю) земельного податку у 2020 році в розмірі 90 807,67 грн. 
У податковій декларації за 2021 рік (звітна), яка 20.01.2021 заповнена платником Фірмою "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю), наявна інформація щодо розрахунку суми земельного податку за земельну ділянку з кадастровим номером 5110137500:50:013:0012 площею 3891 кв.м в розмірі 99062,91 грн на рік. 
Наявні у справі платіжні доручення, № 407 від 17.02.2021, №479 від 28.03.2021, №524 від 15.04.2021, №551 від 18.05.2021, №577 від 15.06.2021, № 604 від 13.07.2021, №629 від 18.08.2021, №652 від 14.09.2021, №681 від 26.10.2021, №748 від 24.01.2022 свідчать про сплату Фірмою "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю) земельного податку у 2021 році в розмірі 99062,91 грн.
У податковій декларації за 2022 рік (звітна), яка 01.02.2022 заповнена платником Фірмою "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю), наявна інформація щодо розрахунку суми земельного податку за земельну ділянку з кадастровим номером 5110137500:50:013:0012 площею 3891 кв.м в розмірі 108 967,46 грн на рік. 
Наявні у справі платіжні доручення свідчать про сплату Фірмою "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю) земельного податку у 2022 році в розмірі 108 967,46 грн.
У податковій декларації за 2023 рік (уточнююча), яка 06.03.2023 заповнена платником Фірмою "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю), наявна інформація щодо розрахунку суми земельного податку за земельну ділянку з кадастровим номером 5110137500:50:013:0012 площею 3891 кв.м в розмірі 125 313,16 грн на рік. 
Наявні у справі платіжні інструкції №1054 від 05.04.2023, №1055 від 05.04.2023, № 1096 від 31.05.2023, №1132 від 28.07.2023, №1170 від 15.09.2023, №1187 від 12.10.2023, №1226 від 07.12.2023 свідчать про сплату Фірмою "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю) земельного податку у 2023 році в розмірі 125 313,16 грн.
У податковій декларації за 2024 рік (звітна), яка 23.01.2024 заповнена платником Фірмою "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю), наявна інформація щодо розрахунку суми земельного податку за земельну ділянку з кадастровим номером 5110137500:50:013:0012 площею 3891 кв.м в розмірі 131 704,12 грн на рік. 
Наявні у справі платіжні інструкції №1272 від 13.02.2024, №1298 від 20.03.2024, № 1314 від 16.04.2024, №1350 від 04.06.2024, свідчать про сплату Фірмою "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю) земельного податку у 2024 році в розмірі 131 704,12 грн.
У 2024 році заступник керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом в інтересах Одеської міської ради до Фірми "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю) про стягнення 2 871 196 (два мільйони вісімсот сімдесят одна тисяча сто дев`яносто шість) грн 95 коп. як безпідставно збережених грошових коштів за користування земельною ділянкою площею 0,3868 га за адресою: м. Одеса, вул. Генуезька, 24 А.
Свої позовні вимоги Прокурор обґрунтовував тим, що Фірма "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю) з моменту набуття права власності на нерухоме майно не здійснювала сплату за землю, а тому просив стягнути безпідставно збережені грошові кошти за користування земельною ділянкою за період з листопада 2020 по грудень 2023 у розмірі 2 871 196 (два мільйони вісімсот сімдесят одна тисяча сто дев`яносто шість) грн 95 коп.
В межах розгляду справи №916/275/24 було встановлено, що 17.06.2020 було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки 5110137500:50:013:0001, на якій розташоване нерухоме майно Позивача, з присвоєнням іншого кадастрового номеру ніж той, за який Позивач здійснював звітування до органу податкової служби, здійснював нарахування та сплату плати за землю, а саме 5110137500:50:013:0012.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 05.06.2024, яке залишено без змін Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду, позов задоволено в повному обсязі, стягнуто з Фірми "Твердий" (Товариство з обмеженою відповідальністю)на користь Одеської міської ради 2 871 196 (два мільйони вісімсот сімдесят одна тисяча сто дев`яносто шість) грн 95 коп. безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою площею 0,3868 та за адресою: м. Одеса, вул. Генуезька, 24 А, (кадастровий номер земельної ділянки - 5110137500:50:013:0001) без договору оренди землі за період листопад 2020 року жовтень 2023 року.
В рішенні у справі № 916/275/24 суд встановив, що 10.07.2017 відомості з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером 5110137500:50:013:0012 набули статусу архівних.
У листі ГУ Держгеокадастру в Одеській області від 21.03.2024 за №29-15-0.82-1823/2-24, повідомлено, що за інформацією відділу №5 управління надання адміністративних послуг ГУ в програмному забезпеченні введення ДЗК наявні відомості щодо реєстрації земельної ділянки кадастровий номер 51101375500:50:013:0001. Станом на 31.12.2012 не зареєстровано державних актів та договорів оренди на земельну ділянку з кадастровим номером 5110137500:50:013:0012.
Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.
Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно зі ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).
За умовами частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.
Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 Земельного кодексу України реалізується через право постійного користування або право оренди.
Частиною 1 статті 93 і статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 Земельного кодексу України).
Принцип платного використання землі також передбачено статтею 206 Земельного кодексу України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Отже, законодавець розмежовує поняття "земельний податок" та "орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності" залежно від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.
Водночас згідно зі статтями 122-124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі".
Предметом позову в цій справі є матеріально-правові вимоги Позивача про стягнення з Відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі 724010,90 грн, які були сплачені Позивачем, як плата за земельну ділянку за кадастровим номером 5110137500:50:013:0012 в період з 11.07.2017 по травень 2024 року, оскільки 11.07.2017 відбулося скасування державної реєстрації зазначеної вище земельної ділянки.
Як було встановлено судовою колегією, в рішенні у справі № 916/275/24 суд встановив, що 10.07.2017 відомості з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером 5110137500:50:013:0012 набули статусу архівних.
Згідно з частинами 1-5, 9 статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території.
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Отже, враховуючи положення Земельного кодексу України, а також правові висновки, викладені в судовому рішенні у справі №?916/275/24, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що земельна ділянка з кадастровим номером 5110137500:50:013:0012, з урахуванням її фактичного правового статусу та відсутності належного оформлення відповідно до вимог законодавства, підлягає класифікації як не сформована з 10.07.2017 року.
Судом у справі №?916/275/24 було встановлено, що у листі ГУ Держгеокодстру в Одеській області від 21.03.2024 за №29-15-0.82-1823/2-24, зазначено зокрема, що 
«державним кадастровим реєстратором було виявлено наявність технічної помилки, допущеної у відомостях Державного земельного кадастру внаслідок перенесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельну ділянку з кадастровим номером 5110137500:50:013:0012, яка не була зареєстрована в державному реєстрі земель. На виконання вимог пункту 138 Порядку, відомості про вищевказану земельну ділянку набули статусу архівних за рішенням Державного кадастрового реєстратора та відображаються в кадастровій карті в архівному шарі даних геоінформаційної системи, в зв`язку з виправленням помилкового перенесення відомостей про земельну ділянку з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру».
Відповідно до пункту 138 Порядку ведення Державного земельного кадастру помилками у Державному земельному кадастрі є:
1) технічна помилка (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), допущена органом, що здійснює ведення Державного земельного кадастру;
2) технічна помилка (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), допущена не з вини органу, що здійснює ведення Державного земельного кадастру (в тому числі технічна помилка у документах, на підставі яких внесені відомості до Державного земельного кадастру);
3) помилка, допущена у відомостях Державного земельного кадастру внаслідок помилки у документації із землеустрою та оцінки земель (в тому числі виявлена після перенесення інформації про земельні ділянки з державного реєстру земель та відомостей про інші об`єкти Державного земельного кадастру, що містяться в документації із землеустрою та оцінки земель, затвердженій та переданій до 1 січня 2013 р. до Державного фонду документації із землеустрою);
4) помилка, допущена у відомостях Державного земельного кадастру, внесених до нього з інших кадастрів та інформаційних систем у порядку інформаційної взаємодії;
5) технічна помилка, допущена у відомостях Державного земельного кадастру внаслідок перенесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельну ділянку, яка не була зареєстрована в державному реєстрі земель;
6) помилка, допущена у відомостях Державного земельного кадастру під час державної реєстрації земельної ділянки;
7) помилка у застосуванні систем координат для земельних ділянок, які були зареєстровані до 1 січня 2013 р. та перенесені до Державного земельного кадастру.
Відомості про земельну ділянку та інші об`єкти Державного земельного кадастру у разі виправлення помилки щодо реєстрації земельної ділянки або виправлення помилкового перенесення відомостей про земельну ділянку з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру та у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки або виправлення помилки щодо інших об`єктів Державного земельного кадастру:
-набувають статусу архівних за рішенням Державного кадастрового реєстратора;
-відображаються на кадастровій карті в архівному шарі даних геоінформаційної системи;
-зберігаються в Державному земельному кадастрі постійно разом з відомостями про відповідного Державного кадастрового реєстратора, дату та час набуття статусу архівних такими відомостями.
Пунктом 144 Порядку передбачено, що якщо факт невідповідності відомостей Державного земельного кадастру інформації, що міститься в документах, які є підставою для внесення таких відомостей, підтверджено, Державний кадастровий реєстратор за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру, письмово повідомляє не пізніше наступного дня про виправлення помилки заінтересованим особам за формою згідно з додатком 31 (у тому числі власників, користувачів земельних ділянок, а також третіх осіб, інтересів яких стосувалося виправлення помилок).
Позивач зазначає, що не був належним чином повідомленим про набуття статусу архівної земельної ділянки з кадастровим номером 5110137500:50:013:0012 про що йому стало відомо лише під час розгляду справи № 916/275/24.
Апеляційним господарським судом було встановлено, що Позивач будучи необізнаним про факт скасування вищезазначеної земельної ділянки продовжував сплачувати плату за землю.
Пунктом 271.1 статті 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування плати за землю є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого розділом XII Податкового кодексу України, а у разі якщо нормативну грошову оцінку не проведено - площа земельних ділянок.
Відповідно до пунктів 289.1, 289.2 статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за певною формулою.
Таким чином, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки - підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж установлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/206/20).
Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки; для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області (підпункт 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України).
За приписами частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Отже, технічна документація на конкретну земельну ділянку, яка виготовляється на замовлення землекористувача (власника), відповідно до статті 20 Закону України «Про оцінку земель», є джерелом інформації про нормативну грошову оцінку певної земельної ділянки (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/206/20).
Як було встановлено судовою колегією у 2017 році Позивач отримав витяг  №2697/86-17 від 14.02.2017 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5110137500:50:013:0012, згідно з яким її нормативна грошова оцінка становила 3 302 073,03 грн.
На підставі даного витягу про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки Позивачем було здійснено розрахунок розміру плати за землю у розмірі 3% від нормативно-грошової оцінки. У наступні роки Позивач здійснював розрахунок розміру плати за землю на підставі зазначеного витягу про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки з урахуванням коефіцієнту індексації нормативно-грошової оцінки.
Позивач надав докази сплати грошових коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5110137500:50:013:0012 за період з 11 липня 2017 року по травень 2024 року включно, загальною сумою 724 010 гривень 90 копійок. Вказана сума складається з платежів за окремі періоди:
1.5 325,94 гривень за період з 11 по 31 липня 2017 року (20 днів);
2.41 276 гривень за період серпень–грудень 2017 року (по 8 255,20 гривень на місяць);
3.99 062,91 гривень за період січень–грудень 2018 року (по 8 255,24 гривень на місяць);
4.99 062,91 гривень за період січень–грудень 2019 року (по 8 255,24 гривень на місяць);
5.99 062,91 гривень за період січень–грудень 2020 року (по 8 255,24 гривень на місяць);
6.99 062,91 гривень за період січень–грудень 2021 року (по 8 255,24 гривень на місяць);
7.108 967,46 гривень за період січень–грудень 2022 року (по 9 080,62 гривень на місяць);
8.125 313,16 гривень за період січень–грудень 2023 року (по 10 442,76 гривень на місяць);
9.54 876,70 гривень за період січень–травень 2024 року (по 10 975,34 гривень на місяць).
Факт сплати цих коштів підтверджується відповідними платіжними дорученнями та платіжними інструкціями, копії яких були долучені до матеріалів справи. Відповідач не заперечує факт отримання зазначених коштів.
Позивач вважає, що Відповідач безпідставно утримує кошти в розмірі 724010,90 грн, оскільки об`єкт, за який було сплачено ці кошти, скасовано. У зв`язку з цим Позивач вимагає повернення зазначеної суми, посилаючись на відсутність правової підстави для її сплати.
Верховним Судом неодноразово зазначалося, зокрема, у постановах від 29.01.2019 у справах № 922/3780/17 та № 922/536/18, від 11.02.2019 у справі №922/391/18, від 12.04.2019 у справі № 922/981/18, що при розгляді позову про стягнення безпідставно збережених коштів у виді недоотриманої орендної плати, встановленню підлягає, зокрема, факт того, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою Позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові.
Отже, за відсутності належним чином оформлених документів на право користування земельною ділянкою, правовою підставою для сплати грошових коштів за фактичне використання земельної ділянки є факт формування земельної ділянки відповідно до норм ст. 79-1 Земельного кодексу України та її державної реєстрації в Державному земельному кадастрі.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Частиною 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України встановлено , що положення цієї глави застосовуються також до вимог про:
1) повернення виконаного за недійсним правочином;
2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;
3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;
4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).
Загальна умова частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Положення глави 83 Цивільного кодексу України "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 Цивільного кодексу України.
Зокрема, набуття Відповідачем як однією зі сторін зобов`язання коштів за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок перерахування на рахунок Відповідача понад вартість товару, який було поставлено, виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а є підставою для застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.
Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 Цивільного кодексу України.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Враховуючи факт скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 5110137500:50:013:0012 від 10.07.2017 року, за яку Позивач продовжував сплачувати грошові кошти, не будучи поінформованим про скасування та стягнення з Позивача на користь Відповідача у справі №916/275/24 грошових коштів у розмірі 2  871  196,95 грн за користування земельною ділянкою з кадастрових номером 5110137500:50:013:0001, судова колегія констатує, що Одеська міська рада безпідставно отримала вказані кошти. Правова підстава для їх отримання відпала з моменту скасування державної реєстрації земельної ділянки.
З огляду на вищевикладене, враховуючи позицію Верховного суду, судова колегія дійшла висновку, який дублюється з висновком суду першої інстанції, Одеська міська рада безпідставно отримала грошові кошти у розмірі 724 010 гривень 90 копійок як плату за користування земельною ділянкою, яка припинила своє існування внаслідок скасування державної реєстрації. Доводи Апелянтів в цій частині оскарження не містять належних правових чи фактичних аргументів, які б спростовували встановлені обставини справи або спростовували висновки суду першої інстанції
При цьому судова колегія відхиляє доводи Апелянта стосовно того, що користування землею є платним і Позивач, як власник нерухомості на зазначеній земельній ділянці має здійснювати плату, що виключає застосування ст. 1212 Цивільного кодексу України, з огляду на наступне.
Як вже зазначалося, у справі №916/275/24 з Відповідача було стягнуто на користь Одеської міської ради безпідставно збережені грошові кошти у сумі 2  871  196,95 грн за період з листопада 2020 року по жовтень 2023 року за користування земельною ділянкою за кадастровим номером 5110137500:50:013:0001 на якій розташовано об`єкт нерухомості Фірми «Твердий» (Товариство з обмеженою відповідальністю). При цьому судом у справі 916/275/24 не було враховано сплачені Позивачем кошти у розмірі 358 118,60 грн.
Щодо доводів Апелянтів що спір, який виник між сторонами у даній справі є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства колегія суддів зазначає таке. 
Згідно з частиною першою статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації і визначається законом.
Правила визначення юрисдикції регламентуються виключно базовими процесуальними кодексами – Господарським процесуальним кодексу України, Цивільним процесуальним кодексом України, Кодексом адміністративного судочинства України, а не будь-якими іншими кодифікованими актами, у тому числі з процедурних питань.
Головним критерієм розмежування адміністративної та господарської судових юрисдикцій є предмет спору та зміст спірних правовідносин.
При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції, які полягають в наступному:
«Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.
До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним публічно-владних управлінських функцій саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.
Натомість приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило майнового, приватного права чи інтересу, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії чи рішення суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин».
Судом апеляційної інстанції встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з матеріально-правовою вимогою Позивача про стягнення з Відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі 724?010,90 грн у межах земельних правовідносин, які були сплачені Позивачем як плата за земельну ділянку за кадастровим номером 5110137500:50:013:0012. Тобто в даному випадку наявний майновий інтерес Позивача.
Отже, встановлений характер правовідносин, предмет спору та наявність майнового інтересу Позивача свідчать про те, що спір має приватно-правовий характер.
Разом з тим відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з Відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Отже до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Судова колегія зазначає, що у даному випадку Позивач не оскаржує рішення суб`єкта владних повноважень, від чинності або скасування якого залежить можливість стягнення грошових коштів на його користь.
Відтак, спір не є публічно-правовим і не стосується відносин владного підпорядкування, у зв`язку з чим розгляд даної справи не підпадає під юрисдикцію адміністративного судочинства.
Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (стаття 1 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до статті 4 Господарський процесуальний кодекс України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Справи, що віднесені до юрисдикції господарських судів, перелічені у статті 20 Господарського процесуального кодексу України, серед яких, зокрема, виокремлено і спори, що виникають у сфері земельних правовідносин.
Так, відповідно до пункту 6 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім випадків, коли стороною спору є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання між юридичними особами або фізичними особами – підприємцями.
Зазначена правова норма є спеціальною та чітко визначає, що спори у сфері земельних правовідносин, які виникають між суб`єктами господарювання, належать до юрисдикції господарських судів.
Судова колегія зазначає, що Позивач у даному випадку звернувся до господарського суду з вимогою про захист свого майнового права на грошові кошти, сплачені ним як плата за землю, тобто фактично звернувся за захистом свого цивільного права у межах земельних правовідносин, що мають приватно-правовий характер. При цьому судова колегія відхиляє доводи апелянта стосовно того, що спір стосується сплати податку на землю, оскільки Позивач не є суб`єктом – платником земельного податку, позаяк земельна ділянка не знаходиться у його власності чи постійному землекористуванні.
Виходячи з вищенаведеного, судова колегія доходить висновку, що з урахуванням статусу суб`єктів спору, а також характеру спірних правовідносин, дана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Доводи скаржників про наявність підстав для розгляду справи в порядку адміністративного судочинства є необґрунтованими та не приймаються судовою колегією.
Щодо доводів Одеської міської ради, що кошти, сплачені Позивачем як земельний податок, не можуть вважатися безпідставно отриманими Одеською міською радою, оскільки фактичним набувачем є місцевий бюджет, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п. 14.1.147. Податкового кодексу плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності;
Згідно з 265.1.3 Податок на майно складається з плати за землю. 
До місцевих податків належать: податок на майно (п.101.1. Податкового кодексу)
Отже плата за землю (земельний податок) – це місцевий податок у складі податку на нерухоме майно, яка є обов`язковою і запроваджується сільськими, селищними, міськими радами та радами об`єднаних територіальних громад та  зараховується до відповідних місцевих бюджетів.
Відповідно до положень діючого законодавства, місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи (ч. 2 ст. 140 Конституції України)
Згідно зі ст.1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, селищ, міст, що мають єдиний адміністративний центр; представницький орган місцевого самоврядування - виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.
За приписами ч.1 ст.10 зазначеного Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.
Відповідно до ч.1 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Судова колегія зазначає, що під час розгляду справи №916/275/24 Одеська міська рада виступала в якості Позивача і саме на її користь було стягнуто безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою 5110137500:50:013:0001. Тобто в даному випадку Відповідач стверджував, що кошти за користування земельною ділянкою мають безпосередньо стягуватися на його користь.
Разом з тим, у даній справі Одеська міська рада заперечує, що кошти, сплачені Позивачем як плата за землю (земельний податок), є коштами, які належать їй та якими вона може розпоряджатися, оскільки вони надходять безпосередньо до місцевого бюджету.
Це, своєю чергою, свідчить про непослідовну позицію Відповідача, який, в одній справі, стверджує, що зазначені кошти мають надходити саме йому, а в іншій – заперечує повноваження органу місцевого самоврядування щодо розпорядження такими коштами.
Таким чином, виходячи з положень чинного законодавства, колегія суддів зазначає, що у даному випадку саме Одеська міська рада є органом місцевого самоврядування, що є розпорядником коштів місцевого бюджету. При цьому, Одеська міська рада, яка є виборним органом (рада), що складається з депутатів, може доручити спеціально створеному виконавчому органу вчинити певні дії, направлені на отримання результату щодо належного виконання судового рішення.
З огляду на зазначене доводи Відповідача вважаються судовою колегію, як необґрунтовані та такі, що не відповідають нормам чинного законодавства.
Стосовно доводів Відповідача у своїй скарзі в частині того, що Позивач, будучи власником нерухомого майна, зобов`язаний був оформити право користування земельною ділянкою та платити за неї судова колегія зазначає наступне.
Апеляційним господарським судом було встановлено, що Позивачу рішенням Одеської міської ради №1076-VI від 08.07.2011 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 0,3888 га за адресою: м. Одеса, вул. Генуезька, 24А, для експлуатації готельного комплексу.
На замовлення Позивача 17.05.2012 було розроблено проект землеустрою для відведення земельної ділянки Фірмі «ТВЕРДИЙ» (ТОВ) за адресою: м. Одеса, вул. Генуезька, 24-А. У проекті зазначено кадастровий номер запроектованої ділянки — 5110137500:50:01360012.
01.06.2012 Управлінням Держкомзему у м. Одесі складено протокол перевірки, яким підтверджено відповідність документації вимогам законодавства. Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 5110137500:50:013:0012.
Разом з тим, у 2016 році Одеською міською радою на підставі рішення від 07.12.2016 №1380-VII знову було надано дозвіл Позивачу на розробку проекту землеустрою та проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки площею 0,3868 га за адресою: м. Одеса, вул. Генуезька, 24А.
Із наявних матеріалів справи вбачається, що Позивач дійсно не скористався своїм правом на реєстрацію земельної ділянки, проте доводи Одеської міської ради колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не спростовують висновки суду першої інстанції і не впливають на правильність прийнятого рішення.
За таких обставин, судова колегія вважає, що у даному випадку суд першої інстанції ухвалюючи рішення, вірно застосував положення національного законодавства, надав вірну оцінку спірним правовідносинам у контексті зазначених норм, у зв`язку із чим висновок, викладений місцевим господарським судом у рішенні, яке переглядається в апеляційному порядку, є правомірним, а доводи Апелянтів, зазначені ними в своїх апеляційних скаргах, є такими, що не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29).
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Апелянтами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційних скарг.
За таких обставин, апеляційні скарги Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради та Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 31.03.2025 задоволенню не підлягають, а рішення Господарського суду Одеської області від 31.03.2025 по справі №916/322/25 залишається без змін.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.
Керуючись статтями 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради та Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 31.03.2025 по справі №916/322/25 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 31.03.2025 по справі №916/322/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 287 ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 09.07.2025 року.

Головуюча cуддя:                                                            Н.М. Принцевська

Судді:                                                                                 Я.Ф. Савицький

                                                                                          А.І. Ярош