УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 червня 2025 року
м. Київ
справа № 761/37946/23
провадження № 51-2199 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023100100002921 по обвинуваченню
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 Кримінального кодексу України (далі - КК України),
встановив:  
За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2023 року ОСОБА_5  визнано винуватим у скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, та призначено покарання: за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки. Відповідно до ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. На підставі ч. 3 ст. 72 КК України покарання, призначене ОСОБА_5 вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2023 року за ч. 1 ст. 185 КК України у виді штрафу в розмірі 17000 грн, постановлено виконувати самостійно. Вирішено питання щодо запобіжного заходу, процесуальних витрат та речових доказів.
Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду,  ОСОБА_5 , 16 липня 2023 року, приблизно о 16:00 год, знаходячись в центральній частині м. Києва неподалік буд. 13 по вул. Хрещатик познайомився з ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ) та, з метою приховати свої дійсні злочинні наміри повідомив ОСОБА_6 , що він не може доїхати до м. Харкова та йому ніде ночувати, на що останній запропонував ОСОБА_5 залишитись на ніч у нього в квартирі АДРЕСА_2 . Надалі, ОСОБА_5 17 липня 2023 року, приблизно о 05:00 год, знаходячись у вказаній квартирі, таємно, шляхом вільного доступу взяв (викрав) особисті речі, які належать ОСОБА_6 , а саме: навушники «OneOdio» A70 вартістю 1097,58 грн; грошові кошти у сумі 880 доларів США, які згідно курсу НБУ станом на 17 липня 2023 становлять 32180,37 грн. Після чого покинув місце вчинення кримінального правопорушення та викраденим розпорядився на власний розсуд, тим самим спричинивши потерпілому ОСОБА_6 матеріальної шкоди на загальну суму 33 277,95 грн.
Крім того, ОСОБА_5 , 17 липня 2023 року, приблизно о 05:00 год, знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 , таємно, шляхом вільного доступу взяв (викрав) банківську картку «Capital Оne» № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_8 , яка є офіційним документом. Після чого, місце вчинення кримінального правопорушення покинув, маючи змогу розпорядитись на власний розсуд викраденою банківською карткою.
Київський апеляційний суд ухвалою від 21 квітня 2025 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2023 року - без змін.
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_4 , не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанцій, просить скасувати його та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що апеляційний суд:
?         безпідставно погодився із місцевим судом, який застосувавши до ОСОБА_5 положення ст. 75 КК України, у повній мірі не взяв до уваги обставини та тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, а також дані про особу обвинуваченого. Не надав належну оцінку тому, що ОСОБА_5 схильний до вчинення кримінальних правопорушень проти власності; 
?         судами фактично враховано одні й ті ж обставини при призначенні ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі та при вирішенні питання про можливість звільнення останнього від його відбування з випробуванням;
?         не врахував, що наявність щирого каяття з боку ОСОБА_5 викликає сумніви і є недостатнім для застосування ст. 75 КК України;
?         ухвала суду апеляційної інстанції є не вмотивованою та не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Статею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України та правильності кваліфікації його дій, які ніким з учасниками судового провадження не заперечувалися, в касаційному порядку також не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги прокурора, Суд враховує наступне. 
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Заразом, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання із звільненням від його відбування, повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону щодо призначення покарання.
Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, обставини їх вчинення, дані про особу обвинуваченого, який, зокрема раніше до кримінальної відповідальності притягувався. 
Крім того, цей суд також взяв до уваги наявність обставини, яка відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання, у виді щирого каяття, а також відсутність обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання.
Апеляційний суд в оскаржуваному рішенні також зазначив, що місцевий суд, з урахуванням наведених обставин, а також того, що обвинувачений є особою молодого віку, має батьків, один з яких є пенсіонером, має вищу освіту, зареєстрований як особа-підприємець, сплатив штраф, призначений вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2023 року, правомірно визнав за можливе звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції слушно визнав вказані обставини такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_5 кримінальних правопорушень та їх суспільну небезпечність, а висновки суду першої інстанції про можливість виправлення останнього без ізоляції від суспільства - правильними.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРКП (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.
Як вбачається із оскаржуваних судових рішень, обвинувачений ОСОБА_5 у суді першої інстанції вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав у повному обсязі та підтвердив обставини вчинення кримінальних правопорушень, викладені в обвинувальному акті та погодився з правовою кваліфікацією своїх дій. 
Отже, доводи прокурора про те, що суди дійшли до помилкового висновку про щире каяття обвинуваченого, не можна вважати слушними.
Суд апеляційної інстанції дійшов слушного висновку, що місцевий суд вірно призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. Крім того, висновки суду про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованими та узгоджуються з вимогами ст. 75 КК України.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що рішення місцевого суду про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням прийнято судом з дотриманням вимог закону України про кримінальну відповідальність, а дані про особу обвинуваченого свідчать про можливість його виправлення без реального відбування покарання.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі прокурора відсутнє достатнє обґрунтування неможливості застосування ст. 75 КК України до засудженого, Суд вважає, що призначене покарання із звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.
У той же час касаційна скарга прокурора не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни ухвали Київського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України. 
Отже, оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року відмовити. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                        ОСОБА_3