ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" червня 2025 р.                                                                     Справа №914/144/23

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого  судді                                                                       Галушко Н.А.
суддів                                                                                              Желіка М.Б.   
                                                                                                           Орищин Г.В.
секретар судового засідання – Хом`як Х.А.

за участю представників учасників справи:
прокурор – Максимовська С.С. 
представник відповідача – 1 – не з`явився  
представник відповідача – 2  -  Миколайчук О.І.

розглянувши апеляційну скаргу Першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури від 11.04.2025 (вх. № ЗАГС 01-05/1135/25 від 14.04.2025)
на рішення Господарського суду Львівської області     від 25.03.2025      (повний текст рішення складено та підписано 31.03.2025, суддя Долінська О.З.) 
у справі № 914/144/23
за позовом: Заступника керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова в інтересах держави,
до відповідача 1:   Львівської міської ради,
до відповідача 2:   ОК    “Гаражно-будівельний кооператив “Мотогараж”,
про:   визнання недійсним рішення та скасування державної реєстрації права власності
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.
На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява заступника керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова (далі – прокурор)  до Львівської міської ради (далі - відповідач-1) та Обслуговуючого кооперативу “Гаражно-будівельний кооператив “Мотогараж” (далі -відповідач-2) про:
- визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №4103 від 11.09.2020 “Про передачу у власність ОК “Мотогараж”  земельної ділянки”;
- скасування державної реєстрації права власності Обслуговуючого кооперативу “Гаражно-будівельний кооператив “Мотогараж” на земельну ділянку з кадастровим №4610137500:11:015:0017, площею 0,6000 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомовго майна 2081177646101, номер запису про право власності/довірчої власності 38807324 .
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №4103 від 11.09.2020 “Про передачу у власність ОК “Мотогараж”  земельної ділянки” суперечить вимогам статей 41, 116, 134 Земельного кодексу України, оскільки: прийняте без  встановлення можливості передачі спірної земельної ділянки у затвердженій містобудівній документації, за відсутності плану зонування та детального плану території,  а також проекту відведення земельної ділянки кооперативу; таким рішенням передано відповідачу-2 земельну ділянку з категорії земель, яка не може надаватись гаражно-будівельним кооперативам; не містить жодних даних щодо необхідності забезпечення 3 членів кооперативу умовами для зберігання транспортних засобів (їх наявності, кількості тощо), а також обґрунтувань розміру земельної ділянки, яка необхідна для цих цілей площею 0,6га;  статутні види діяльності кооперативу суперечать цілям задоволення мінімальних потреб членів кооперативу у забезпеченні місця для зберігання транспортного засобу.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 25.03.2025 у справі №914/144/23 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що відповідач-2 є фактичним володільцем спірної земельної ділянки, а тому належним та ефективним способом захисту прав та інтересів позивача у даній справі має бути віндикаційний позов. Відтак, суд виснував про обрання прокурором неналежного способу захисту, що є самостійною підставою для відмови у  задоволенні позову.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу.
Перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 25.03.2025 у справі №914/144/23 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити.
Вимоги апелянта обґрунтовані порушенням судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідністю висновків суду встановленим обставинам справи.
Зокрема, скаржник зазначає, що неналежність обраного позивачем способу захисту порушених прав може бути підставою для відмови у задоволенні пред`явлених вимог лише за умови, що такий спосіб взагалі не передбачений законом або йому суперечить, не відповідає змісту порушеного права, на захист якого цей спосіб спрямовано, та не приводить до відновлення порушеного права тощо.
Зміст ст.  ст. 21, 16 ЦК України, ст. 152 ЗК України свідчить про те, що особа, інтерес або право якої порушено прийняттям незаконного рішення, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено законом, а саме визнання такого рішення недійсним. Обрання способу захисту залежить від розсуду позивача, а суд не може вирішувати замість  позивача з  яким саме позовом йому слід звертатись, щоб захист його прав був реальним та ефективним.
Апелянт зазначає, що оскільки спірна земельна ділянка отримана відповідачем-2 внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування незаконного рішення, що має характер правовстановлюючого документа, задоволення позову у даній справі може призвести до поновлення порушеного права позивача  як титульного володільця, оскільки відновить становище, яке існувало до порушення. Тому немає підстави вважати неправильним чи неефективним обраний прокурором спосіб захисту.
Львівська міська рада подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить задоволити апеляційну скаргу прокурора на рішення Господарського суду Львівської області від 25.03.2025  у справі №914/144/23 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити.
Відповідач-1 зазначає, що оскаржуване рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №4103 від 11.09.2020 суперечить вимогам статей 41, 116, 134 Земельного кодексу України, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, на підставі яких виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних прав чи охоронюваних законом інтересів, а тому прокурором обрано ефективний спосіб захисту, який відповідає вимогам законодавства України.
Обслуговуючий кооператив  “Гаражно-будівельний кооператив “Мотогараж” подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Господарського суду Львівської області від 25.03.2025  у справі №914/144/23 залишити без змін з підстав його законності та обгрунтованості, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Відповідач-2 зазначає, що розглядаючи даний спір, суд першої інстанції вірно застосував вже сталу численну практику Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, сформовану стосовно обраного прокурором способу захисту у даній справі, а тому правомірно відмовив у задоволенні позову.
Окрім того, на переконання відповідача-2, прокурор безпідставно звернувся з позовом у даній справі в інтересах держави самостійно, підмінивши компетентний орган місцевого самоврядування – Юридичний департамент Львівської міської ради.
Процесуальні дії суду у справі та вирішення процесуальних питань.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2025  справу №914/144/23 розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді (судді - доповідача) Галушко Н.А., суддів Желіка М.Б. та Орищин Г.В.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 21.04.2025 апеляційну скаргу Першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури залишено без руху з підстав, зазначених у вказаній ухвалі.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 30.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Львівської області      від 25.03.2025    у справі №914/144/23  та призначено до розгляду в судовому засіданні на 27.05.2025.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 27.05.2025 за клопотанням представника відповідача-1 розгляд справи відкладено на 24.06.2025.
В судове засідання 24.06.2025 прибули прокурор та  представники відповідача-2.
Відповідач-1 участі уповноваженого представника в судове засідання  не забезпечив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. 
Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у   статті 202 ГПК України.
Так, за змістом частини 1 і пункту 1 частини 2   статті 202 ГПК України   неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.
Враховуючи положення   статті 202 ГПК України, наявність відомостей про направлення усім учасникам справи  ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, висновки Європейського суду з прав людини у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» та те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за відсутності представника відповідача-1. 
У судовому засіданні 24.06.2025 проголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
Ухвалою Львівської міської ради №4647 від 14.02.2019 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації частини земель м. Львова орієнтовною площею 209,0 га (території, які межують із Рясне-Руською сільською радою), у тому числі земельної ділянки № 4 площею 3, 0713 га (кадастровий номер 4610137500:11:015:0011), у тому числі площею 0, 2623 га у межах червоних ліній вулиці, (код КВЦПЗ 16.00 – землі запасу) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (п.1.3).
Пунктом 3 вказаної ухвали вирішено передати земельні ділянки, зокрема, площею 3, 0713 га (кадастровий номер 4610137500:11:015:0011) комунальної власності Львівської міської ради до земель державної власності, а  пунктом 5 – рекомендовано Львівській обласній державній адміністрації розглянути питання прийняття земельних ділянок у державну власність з подальшою передачею у комунальну власність територіальної громади Рясне-Руської сільської ради Яворівського району.
Згідно з даними Державного реєстру прав на нерухоме майно, 19.03.2019 зареєстровано право комунальної власності Львівської міської ради на земельну ділянку за кадастровим №4610137500:11:015:0011.
Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації від 23.08.2019 №916/0/5-19 “Про прийняття земельних ділянок комунальної власності у державну власність” до земель державної власності із земель комунальної власності Львівської міської ради прийнято земельні ділянки, в тому числі площею 3, 0713 га (кадастровий номер 4610137500:11:015:0011).
Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 29.11.2019 зареєстровано право державної власності Львівської обласної державної адміністрації на земельну ділянку з кадастровим №4610137500:11:015:0011.
Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації від 15.12.2019 №1483/0/5-19 “Про передачу земельних ділянок з державної власності у комунальну власність” передано до земель комунальної власності Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області земельні ділянки державної власності, серед яких, земельна ділянка за кадастровим №4610137500:11:015:0011.
Рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 18.12.2019 №3365 “Про прийняття земельних ділянок у комунальну власність” прийнято у комунальну власність земельні ділянки, зокрема, кадастровий №4610137500:11:015:0011.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 19.12.2019 зареєстровано право комунальної власності Рясне-Руської сільської ради на земельну ділянку  кадастровий №4610137500:11:015:0011.
Рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 03.01.2020 №3432 “Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (при поділі)” надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу, зокрема, земельної ділянки з кадастровим №4610137500:11:015:0011 площею 3,0713 га на 6 земельних ділянок.
Рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №3691 від 03.01.2020 “Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок” затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 3, 0713 га на 6 земельних ділянок, серед яких, зокрема, земельна ділянка площею 0, 6000 га (кадастровий №4610137500:11:015:0017).
13.05.2020 зареєстровано право комунальної власності Рясне-Руської сільської ради на земельну ділянку за кадастровим №4610137500:11:015:0017.
08.09.2020 до Рясне-Руської сільської ради надійшло звернення ОК “Гаражно- будівельний кооператив “Мотогараж” про передачу у власність обслуговуючого кооперативу земельної ділянки площею 0, 6 га, яка розташована в м.Львові на території, що межує з Рясне-Руською сільською радою. 
Рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №4103 від 11.09.2020 земельну ділянку площею 0, 6 га (кадастровий №4610137500:11:015:0017) передано у власність Обслуговуючого кооперативу “Гаражно-будівельний кооператив “Мотогараж” для будівництва та обслуговування гаражів (КВЦПЗ 12.04 –для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, із земель запасу, що не надані у власність або користування громадянам чи іншим юридичним особам.
20.10.2020 зареєстровано право приватної власності Обслуговуючого кооперативу “Гаражно-будівельний кооператив “Мотогараж” на земельну ділянку за кадастровим №4610137500:11:015:0017.
Ухвалою Львівської міської ради №6 від 29.12.2020  “Про функціонування Львівської міської територіальної громади” Львівську міську раду визначено правонаступником прав та обов`язків місцевих рад, які приєднуються до Львівської територіальної громади.
Ухвалою Львівської міської ради №7 від 29.12.2020 Рясне-Руську сільську раду припинено шляхом приєднання до Львівської міської ради.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в даній справі колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 1 Закону України “Про прокуратуру” прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України “Про прокуратуру” визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).
Відповідно до абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 Закону України “Про прокуратуру” наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Згідно із частиною четвертою статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункти 45, 47; від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункт 8.39, 8.40; від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, пункт 8.56, 8.57).
Звертаючись до суду з позовом у даній справі, прокурор обгрунтовував необхідність захисту інтересів держави тим, що спірна земельна ділянка є комунальною власністю та всупереч вимог чинного законодавства незаконно безоплатно передана у приватну власність юридичної особи. 
Львівська міська рада – орган місцевого самоврядування, що представляє Львівську міську територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами України. Тобто, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є Львівська міська рада. 
Однак, враховуючи те, що один і той же орган місцевого самоврядування може бути або позивачем, або відповідачем, з огляду на предмет спору Львівська міська рада зазначена прокурором в якості відповідача у даній справі.
Відтак, за відсутності органу, уповноваженого державою здійснювати захист її інтересів в даній сфері, прокурор самостійно звернувся з позовом у даній справі  в  інтересах держави. 
Колегія суддів зазначає, що у постанові від 07.11.2018 у справі № 916/749/17 Верховний Суд вказав, що захист інтересів держави в особі територіальної громади має здійснювати відповідна рада, проте, у разі якщо саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у вигляді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади, правомірним є звернення прокурора та визначення ради відповідачем, поза як іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади не існує.
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 вирішувала питання щодо наявності/відсутності підстав для представництва інтересів держави прокурором як самостійним позивачем у разі, коли орган, уповноважений здійснювати функції держави в спірних правовідносинах, прокурор визначив одним із відповідачів, чим обґрунтував відсутність такого органу. 
Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила, орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.
При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що прокурор у даній справі не виступає як альтернативний суб`єкт звернення до суду, а правомірно та відповідно до закону захищає інтереси держави.
Щодо обраного прокурором способу захисту у цій справі.
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Пунктом 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини того, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.03.2023 у справі № 920/456/19, від 14.06.2022 у справі № 903/1173/15, від 09.11.2021 у справі № 906/1388/20, від 26.08.2021 у справі № 924/949/20, від 23.10.2018 у справі № 903/857/18, від 20.08.2019 у справі № 911/714/18, від 13.10.2020 у справі № 911/1413/19.
Водночас, колегія суддів зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалися Верховним Судом та узагальнено викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто, цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)).
Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі  № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)). 
Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11.02.2025 року у справі №922/985/24.
Згідно із частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті     387,     388,     1212 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина 2     статті 52 Земельного кодексу України).
Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (пункт 146 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №     359/3373/16-ц).
Державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі – власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності (пункти 61?63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №     359/3373/16-ц).
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №     183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі №     911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі №     910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі №     200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі №     359/3373/16-ц (пункт 148).
Правову позицію в питанні визначення способу захисту у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем) підтверджено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21, у якій зазначено, що враховуючи мету позову про витребування та підстави для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем) власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.
За обставинами даної справи спірну земельну ділянку кадастровий №4610137500:11:015:0017 рішенням Рясне-Руської сільської ради від 11.09.2020 №4103 передано у приватну власність Обслуговуючого кооперативу “Гаражно-будівельний кооператив “Мотогараж”, право власності якого на цю земельну ділянку зареєстровано 20.10.2020 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
З огляду на викладене вище та те, що відповідач-2 є фактичним володільцем земельної ділянки з кадастровим №4610137500:11:015:0017, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що належним та ефективним способом захисту прав та інтересів позивача у цій справі має бути віндикаційний позов.
Щодо покликання апелянта на те, що такий спосіб захисту, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування прямо передбачено законом, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
За сформованою практикою Великої Палати Верховного Суду вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою (пункт 8.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №     912/2797/21; пункт 9.67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №     483/448/20, пункт 180 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №     910/8413/21).
Незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, суд має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (пункт 109 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
Зважаючи на те, що на момент звернення прокурора до суду рішення Рясне-Руської сільської ради від 11.09.2020 № 4103 було реалізоване шляхом реєстрації за відповідачем-2 права власності на спірну земельну ділянку, то визнання незаконним і скасування цього рішення не зможе забезпечити ефективного захисту прав та інтересів територіальної громади (близький за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09.10.2024 у справі № 924/1369/20).
Не є належним способом захисту права або інтересу позивача і вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації. Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 04.09.2018 у справі №915/127/18, від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19.
Відтак, наведені доводи апелянта відхиляються судом апеляційної інстанції як безпідставні.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що прокурор звернувся у цій справі із способом захисту, який не призведе до поновлення прав держави, відновлення володіння, користування або розпорядження земельною ділянкою, що  є самостійною підставою для відмови у позові.
Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на викладене вище.
Відповідно до   ст.13 ГПК України   судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до   ст.73 ГПК України   доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із п.1   ст.76 ГПК України   суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до   ст.86 ГПК України   суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Обов`язок судів обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, остаточне від 10.05.2011).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 25.03.2025  у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства, прийняте з дотриманням норм процесуального та правильним застосуванням норм матеріального права, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення немає.
Відповідно до   ст.129 ГПК України судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст.     129,    236,     269,     270,    275,     276,     281,     282,     284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд 

УХВАЛИВ 

1. Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури від 11.04.2025 (вх. № ЗАГС 01-05/1135/25 від 14.04.2025) залишити без задоволення.
2. Рішення  Господарського суду Львівської області від 25.03.2025   у справі №914/144/23 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбаченні ст.ст. 287-288 ГПК України.
5. Справу повернути до Господарського суду Львівської  області.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.
Повний текст постанови складено 30.06.2025

Головуючий суддя                                                                      Галушко Н.А.

суддя                                                                                          Желік М.Б.

        суддя                                                                                           Орищин Г.В.