ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

17 червня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 280/2331/25	

 Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
 головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
 суддів:  Добродняк І.Ю., Суховарова А.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року (суддя Кисіль Р.В.) у справі №280/2331/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
                                                в с т а н о в и В:

Позивач звернувся з позовом до суду в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо незастосування при обчисленні та виплаті позивачу грошового забезпечення, матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань показника розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про державний бюджет України” станом на 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року та 01 січня 2023 року;
зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплатити позивачу грошове забезпечення за період служби: з 15.04.2021 року по 31.12.2021 року із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про державний бюджет України” станом на 01 січня 2021 року; за період служби з 01.01.2022 по 31.12.2022 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про державний бюджет України” станом на 01 січня 2022 року; за період служби з 01.01.2023 по 20.04.2023 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про державний бюджет України” станом на 01 січня 2023 року, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням проведених виплат та з відрахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів;
зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплатити позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за періоди служби: з 15.042021 року по 31.12.2021 року із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про державний бюджет України” на 01.01.2021, за період служби з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про державний бюджет України” на 01.01.2022, за період служби з 01.01.2023 року по 20.04.2023 року із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про державний бюджет України” на 01.01.2023, шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням проведених виплат та з відрахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 02.04.2025 позов 
залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви, зокрема, шляхом надання заяви про поновлення пропущеного строку із зазначенням підстав пропуску строку звернення до суду та підтверджуючих доказів.
07.04.2025 від представника позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків позову, в якій представник позивача зазначав, що до спірних правовідносин не належить застосовувати приписи ст. 233 КЗпП України в поточній редакції. 
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року адміністративний позов,  в частині позовних вимог за період проходження служби з 20.07.2022 по 20.04.2023, повернуто позивачу.
Судове рішення мотивовано тим, що позовну заяву із заявленими вимогами щодо періоду з 20.07.2022 по 20.04.2023 подано з порушенням установленого законом строку для звернення до адміністративного суду, а матеріали справи не містять підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.
Такі висновки суд обгрунтував тим, що у спірних відносинах підлягають застосуванню положення ст.233 КЗпП України, в редакції з 19.07.2022, якими встановлено тримісячний строк звернення з позовом до суду.
З цих підстав суд першої інстанції, прийнявши до уваги дату закінчення дії карантину (30.06.2023), на строк дії якого продовжувалися строки, визначені ст.233 КЗП України, зазначив, що тримісячний строк звернення до суду сплив 01.10.2023, в той час як позивач звернувся з позовом до суду лише 28.03.2025.
Не погодившись з ухвалою суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду для продовження розгляду. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги те, що позивач проходив військову службу, безпосередньо приймав участь у бойових діях, що вплинуло на дотримання строків звернення з позовом до суду. Крім цього, зазначає, що позивачу не було відомо про неправильний розрахунок його грошового забезпечення і про вказані обставини він дізнався лише звернувшись за правовою допомогою до адвоката, на звернення якого відповідачем було надано відповідь з якої стало очевидним порушення права позивача.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 зазначила, що  стаття 233 КЗпП України  є нормою матеріального права,  яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення  законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, положення  ст.233 КЗпП України  підлягають застосуванню у правовідносинах щодо грошового забезпечення військовослужбовцям.
Відповідно до частини другої  статті 233 КЗпП України  (у редакції, чинній до 19 липня  2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення  належної йому заробітної плати  без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу  статті 233 КЗпП України  викладено у такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою  про вирішення трудового спору  безпосередньо до суду  в тримісячний строк  з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою  про вирішення трудового спору у справах про звільнення  працівник має право звернутися до суду  в місячний строк  з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах  про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні,  - у тримісячний строк  з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
У спірному випадку позивач просив 
перерахувати грошове забезпечення за  період, який охоплює часові проміжки як до, так і після внесення змін до  статті 233 КЗпП України  [19 липня 2022 року].
Правові питання застосування положень ст.233 КЗпП у випадках заявлення вимог щодо перерахунку грошового забезпечення за  період, який охоплює часові проміжки як до, так і після внесення змін до  статті 233 КЗпП України, було предметом дослідження Верховним Судом у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі №460/21394/23 (постанова від 21.03.2025).
Верховним Судом, зокрема, зроблено такий висновок: якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії  статті  233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії  статті 233 КЗпП України, в редакції  Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до    19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням  статті  233 КЗпП України  (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми  статті 233 КЗпП України  (у редакції  Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).
Застосовуючи вказаний правовий висновок Верховного Суду до правовідносин, які становлять предмет розгляду у цій справі, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що до позовних вимог про перерахунок грошового забезпечення за період до 19.07.2022 не можуть бути застосовані строки звернення з позовом до суду, а до вимог щодо перерахунку грошового забезпечення з 20.07.2022 по 20.04.2023 (межі заявлених позовних вимог) підлягає застосуванню тримісячний строк, встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України, в редакції з 19.07.2022.
З цього приводу, прийнявши до уваги те, що відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що відлік строку звернення до суду з позовом, в частині заявлених вимог з 20.07.2022, розпочався 01 липня 2023 року та сплинув 01 жовтня 2023 року.
З цих підстав суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позов, в частині заявлених вимог за період з 20.07.2022 по 20.04.2023, поданий з пропуском встановленого строку, що і стало обгрунтованою підставою для повернення позову, в цій частині заявлених вимог, позивачу.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що судом першої інстанції не було враховано того, що позивач проходив військову службу, безпосередньо приймав участь у бойових діях, що вплинуло на дотримання строків звернення з позовом до суду і є поважними причинами для поновлення такого строку.
Суд апеляційної інстанції не ставить під сумнів те, що участь військовослужбовця у захисті територіальної цілісності та суверенітету України безумовно є поважними причинами для поновлення строку звернення з позовом до суду, але за умови того, що така участь безпосередньо впливала на дотримання військовослужбовцем строків звернення з позовом до суду.
У спірному випадку, як зазначено вище, перебіг тримісячного строку для звернення до суду з позовом розпочався з 01.07.2023, наступного дня після скасування карантину на території України. У свою чергу, позивача звільнено з військової служби 20.04.2023, тобто, на день, з якого розпочався перебіг строку, так і подальшому позивач не проходив військову службу, а тому наведені аргументи щодо знаходження позивача у військовій частині та безпосередньої участі у бойових діях, не можуть бути визнані судом як поважні причини пропуску строку звернення з позовом до суду у спірному випадку.
Не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку звернення з позовом до суду і аргументи позивача про те, що про порушення своїх прав він дізнався лише у 2025 році із відповіді відповідача на звернення свого представника (адвоката). З цього приводу слід зазначити те, що звернення до відповідача із заявою про надання інформації щодо грошового забезпечення та отримання відповіді на таке звернення, не змінює момент, з якого особа повинна була дізнатись про порушення свої прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність нарахування розміру грошового забезпечення. Суд першої інстанції правильно зазначив, що розмір грошового забезпечення відомий його отримувачу під час отримання відповідної виплати, отже саме з моменту не отримання грошового забезпечення у неналежному розмірі позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав.
Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується як з висновком суду першої інстанції про те, що позов, в частині заявлених вимог за період з 20.07.2022 по 20.04.2023, подано з пропуском встановленого строку, так і висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем наявності поважних причин для поновлення такого строку.
З цих підстав суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

У Х ВА Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року у справі №280/2331/25 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку у строки, передбачені ст.329 КАС України.

         Повне судове рішення складено 17.06.2025
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров