ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                      
 
25 червня 2025 року
м. Київ
 
справа № 370/2321/23 
провадження № 61-6129св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:  Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,
   
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Щербака Євгена Миколайовича на рішення Макарівського районного суду Київської області                       від 17 січня 2025 року, ухвалене у складі судді Косенко А. В., та постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року, прийняту у складі колегії суддів:           Оніщук М. І., Шебуєвої В. А., Кафідової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 10 серпня 2007 року він передав,             а ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти у загальному розмірі 156 600,00 дол. США та зобов`язався повернути їх у строк до 10 серпня 2008 року.
На підтвердження отримання грошових коштів ОСОБА_2 10 серпня 2007 року власноруч, у присутності двох свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , склав дві розписки про отримання 112 000,00 дол. США, строк повернення позики -                            до 10 серпня 2008 року та про отримання 44 600,00 дол. США, строк повернення -          до 10 серпня 2008 року.
На порушення взятих на себе зобов`язань, ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі та         у строки, передбачені укладеним 10 серпня 2007 року договором позики, не повернув.
Вказував на те, що за період 2007 - 2014 роки відповідач повернув йому лише               59 400,00 дол. США із 156 600,00 дол. США, взятих у борг.
10 грудня 2015 року він звернувся до відповідача з листом, у якому просив надати йому письмову відповідь щодо строків повернення залишку (97 200,00 дол. США), взятих ОСОБА_2 у нього в позику грошових коштів.
У відповідь він отримав лист від очолюваного ОСОБА_2 ТОВ «Карго-Транс- Сервіс», у якому зазначено таке: «Відповідно вашого листа від 10 грудня 2015 року мій борг у розмірі 97 200,00 дол. США, буде повернуто протягом 2016-2018 років         з урахуванням відсотків».
Однак, у строки, зазначені відповідачем у листі від 10 грудня 2015 року, залишок позики також не був ним повернутий.
Зазначав, що 09 жовтня 2020 року ОСОБА_2 у присутності двох свідків повернув йому 10 000,00 дол. США та пообіцяв погасити залишок боргу найближчим часом.
Впродовж 2021-2023 років він (як особисто, так і через довірених осіб) продовжував спілкуватися із ОСОБА_2 щодо погашення існуючої у нього заборгованості за позикою, в тому числі й за місцезнаходженням автопарку ТОВ «Карго-Транс Сервіс», що знаходиться на АДРЕСА_1 . Однак відповідач продовжував відтерміновувати строк погашення заборгованості.
03 травня 2023 року він письмово звернувся до ОСОБА_2 та ТОВ «Карго-Транс- Сервіс» із письмовими претензіями щодо погашення залишку існуючої заборгованості за позикою, у відповідь на яку отримав лист від ТОВ «Карго-Транс-Сервіс», датований 01 червня 2023 року, в якому було зазначено: «Стосовно Вашої претензії від 03 травня 2023 року на ім`я ТОВ «Карго-Транс-Сервіс» повідомляє наступне. Інформація, викладена в даній претензії не відповідає дійсності. Прошу всі питання та листи стосовно взаєморозрахунків з ОСОБА_2 (контактний номер телефону: + НОМЕР_1 ) направляти особисто йому за місцем його проживання згідно довідки переселенця за адресою: АДРЕСА_2 ».
Крім того, він також спілкувався із ОСОБА_2 , однак відповіді від нього щодо конкретної дати погашення боргу не отримав.
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив судстягнути із ОСОБА_2 на його користь 87 200,00 дол. США основної заборгованості, що станом на 18 вересня       2023 року є еквівалентом 3 188 781,22 грн; 8 759,02 дол. США - 3 % річних, що станом на 18 вересня 2023 року є еквівалентом 320 305,09 грн, та 365 686,00 грн моральної шкоди.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 17 січня 2025 року           у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2025 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Щербака Є. М. залишено без задоволення, рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 січня 2025 року залишено без змін.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції,                     з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики від 10 серпня 2007 року, оскільки строк позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення боргу за вказаними борговими розписками закінчився 10 серпня 2011 року, у той час як позивач звернувся до суду з цим позовом лише 22 вересня 2023 року.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У травня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Щербак Є. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просивскасувати вказані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимогОСОБА_1 .
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про закінчення строку позовної давності 10 серпня 2011 року. Суди не врахували, що факт повернення відповідачем коштів у період з 2007 року до січня 2014 року включно визнає відповідач узаявах про застосування строків позовної давності в суді першої інстанції та у відзиві на апеляційну скаргу в суді апеляційної інстанції. Відповідач самостійно добровільно письмово визнав обставини здійснення ним погашення заборгованості перед позивачем у 2014 році, однак відповідач погасив заборгованість не у повному обсязі, а лише частково. На той час у сторін були дуже близькі, довірчі відносини. Сторони вірили одне-одному «на слово», а оскільки відповідач на той час не вимагав від позивача розписок про часткове повернення коштів, тому вони не оформлювали часткове повернення відповідачем коштів за позикою у вигляді окремих розписок, а також не робили написів на оригіналах боргових документів. Водночас між сторонами були відсутні суперечки як щодо суми залишку непогашеної заборгованості, так і строків погашення цієї заборгованості, які постійно пролонгувались.
Суди не застосували до спірних правовідносин положення частини першої               статті 82 ЦПК України, згідно з якою обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.
Суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінку доказам, які свідчили про визнання свого боргу відповідачем, про частковий розрахунок з позивачем відповідача, що свідчить про переривання строків позовної давності після                 2014 року, а саме: листові, адресованому позивачу у 2015 році, розписці від 09 жовтня 2020 року про часткове повернення відповідачем позивачу боргу у сумі                              10 000 дол. США та показам свідків щодо цього факту.
Також суди не врахували недобросовісну поведінку відповідача, зокрема непослідовність, взаємосуперечність його позиції.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції                              в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 757/28231/13-ц (провадження № 61-2616св19), від 06 липня 2022 року у справі № 910/6210/20,           від 28 вересня 2022 року у справі № 725/1282/14-ц (провадження № 61-3230св22), від 30 березня 2023 року у справі № 905/2307/21 (905/496/22), від 06 липня                2023 року у справі № 905/2030/19 (905/2258/19), від 12 липня 2023 року у справі          № 910/5080/21, від 18 липня 2023 року у справі № 904/1645/22, від 26 липня               2023 року у справі № 344/17277/20 (провадження № 61-12590св22), від 02 серпня 2023 року у справі № 910/19914/21.
Доводи інших учасників справи
 
У травні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Юшин Д. В. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін.
 
Відзив мотивований тим, що судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
Суди правильно виходили із того, що позивач пропустив строк звернення до суду             з позовом.
Помилковим є посилання у касаційній скарзі на те, що відповідач визнав факт повернення коштів у 2014 році, оскільки відповідач не визнавав цей факт.
Сама згадка відповідачем та його представником про 2014 рік має місце виключно через те, що на неї посилається позивач у позовній заяві як обґрунтування своїх позовних вимог. Крім цієї згадки у позові, позивач не надає жодних доказів таких розрахунків, бо йому було відомо, що ОСОБА_2 на той час мав докази погашення боргу, але позивачу не було відомо, в яку саме частину погашення боргу зберіглись документи.
Для відповідача, з огляду на сплив тривалого часу та велику кількість значущих подій, що відбулися протягом 2007-2023 років, у пам`яті закарбовано єдине, що станом на початку 2014 року (саме на момент зміни місця проживання                                  з м. Луганська на м. Київ) він вже не мав боргу перед позивачем, адже вони дійсно продовжували постійне спілкування та навіть співпрацю тривалий час після переїзду. І в той час жодного разу аж до травня 2023 року ОСОБА_1 не згадував про борг.
Саме тому і постало питання в судах попередніх інстанцій про докази розрахунків між сторонами справи у 2014 році, яких позивач не надав, а відповідач підкреслював факт відсутності боргу станом на початок 2014 року.
За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про закінчення строку позовної давності 10 серпня 2011 року, саме через відсутність належних та допустимих доказів про переривання строку позовної давності.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій та стосуються переоцінки доказів.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2025 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
У травні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
10 серпня 2007 року ОСОБА_2 склав розписку такого змісту (мовою оригіналу): «Я, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_2 , видан 15.07.1998 г., в присутствии ОСОБА_4  и  ОСОБА_3 одолжил                                    112 000 долларов США у ОСОБА_1 . Указанную суму денег обязуюсь вернуть не позже 10.08.2008 г. Расписка написана мной в полном здравии и сознании».
 
10 серпня 2007 року ОСОБА_2 склав розписку такого змісту (мовою оригіналу):«Я, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_2 , видан 15.07.1998 г., в присутствии ОСОБА_4 и ОСОБА_3 одолжил                                        44 600 долларов США у ОСОБА_1 . Указанную суму денег обязуюсь вернуть не позже 10.08.2008 г. Расписка написана мной в полном здравии и сознании».
 
10 грудня 2015 року   ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_6 з листом, в якому просив надати письмову відповідь щодо строків повернення залишку (97 200,00 дол. США), взятих  ОСОБА_2 у нього в позику грошових коштів.
 
У листі ТОВ «Карго-Транс-Сервіс», підписаного  ОСОБА_7 , підпис якого засвідчений печаткою № 1 «Карго-Транс-Сервіс», вказано, що борг у розмірі                   97 200,00 дол. США буде повернуто протягом 2016-2018 років, з урахуванням відсотків.
 
Відповідно до розписки від 09 жовтня 2020 року ОСОБА_1 отримав 09 жовтня         2020 року від ОСОБА_2 10 000,00 дол.США у присутності двох свідків                   ОСОБА_8 та  ОСОБА_9 . Розписка підписана ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
 
Згідно з претензією щодо повернення боргу від 03 травня 2023 року ОСОБА_1 просив ОСОБА_2 невідкладно повернути йому залишок боргу за позикою згідно         з розписками від 10 серпня 2007 року готівкою у сумі 97 200,00 дол. США.
 
Відповідно до претензії щодо повернення боргу від 03 травня 2023 року ОСОБА_1 просив ТОВ «Карго-Транс-Сервіс» невідкладно повернути йому залишок боргу за позикою згідно з розписками ОСОБА_2 від 10 серпня 2007 року готівкою у сумі        97 200,00 дол. США.
 
У відповіді на претензію ОСОБА_1 від 03 травня 2023 року, яка підписана ТВО директора ТОВ «Карго-Транс-Сервіс» 01 червня 2023 року, висловлення прохання всі питання та листи стосовно взаєморозуміння з ОСОБА_2 направляти йому за місцем його проживання.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Щербака Є. М. не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені                  з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Згідно із частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається         у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян,            а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
 
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
 
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
 
Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі                       № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
 
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
 
Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
 
Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних                 у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
 
Суди встановили існування у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 невиконаного на підставі договорів позики від 10 серпня 2007 року грошового зобов`язання.
 
У суді першої інстанції представник відповідача заявив про застосування позовної давності.
 
Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки.
 
Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України.
 
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
 
Отже, за загальним правилом, початок перебігу позовної давності збігається                   з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
 
Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи є порушеним право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
 
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).
 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що відповідно до змісту боргових розписок відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 156 600,00 дол. США, які він зобов`язувався повернути у повному обсязі в строк до 10 серпня 2008 року.
 
Строк позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення боргу за вказаними борговими розписками закінчився 10 серпня             2011 року, у той час як позивач звернувся до суду з цим позовом лише 22 вересня 2023 року.
 
Суд критично оцінив лист ТОВ «Карго-Транс-Сервіс», оскільки він не є належним та допустимим доказом визнання відповідачем свого боргу у 2015 році та у зв`язку            з цим переривання строків позовної давності, так як він підписаний не відповідачем, а ОСОБА_7 від імені ТОВ «Карго-Транс-Сервіс», а надана позивачем розписка         від 09 жовтня 2020 року не містить відомостей про повернення відповідачем коштів саме за договорами позики від 10 серпня 2007 року. Крім того, відповідач заперечує факт повернення ним 10 000,00 дол. США згідно з вказаною розпискою позивача.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, врахував наведені норми права та встановлені обставини і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові через сплив позовної давності. 
 
Доводи касаційної скарги про те, щосуди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про закінчення строку позовної давності 10 серпня 2011 року,                                    не врахували факт визнання відповідачем погашення заборгованості за договорами позики у 2014 році, що свідчить про переривання строків позовної давності, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
 
Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі                      № 129/1033/13-ц).
 
Цивільна справа вирішується з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
 
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
 
Враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем заборгованості за договорами позики або її частини у 2014 році, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що строк позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення боргу за борговими розписками від 10 серпня 2007 року закінчився 10 серпня        2011 року.
 
Доводи касаційної скарги про переривання строків позовної давності після                 2014 року колегія суддів не бере до уваги, оскільки переривання строку позовної давності можливе лише в межах строку позовної давності, чого не було в даній справі. 
 
Інші доводи касаційної скарги переважно спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
 
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів      є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій.
 
Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання           у касаційній скарзі.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, Верховний Суд не встановив.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Щербака Євгена Миколайовича залишити без задоволення.
 
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,      є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник

 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

 
Б. І. Гулько

 
Г. В. Коломієць 

 
Р. А. Лідовець