КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 761/41464/23
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/3246/2025                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 травня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                   судді-доповідача              Рейнарт І.М. 
                                   суддів                                Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
                                   при секретарі                    Кононовій Н.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 5 березня 2024 року (суддя Волошин В.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування, 
 
встановив:
 
у листопаді 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 46,2 кв.м, житловою площею 25,3 кв.м, у порядку спадкування за законом після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
            Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 19 вересня 2009 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті його дружини відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . 20 березня 2023 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповідала вказану квартиру своїй доньці - ОСОБА_5 . Однак остання у визначений законом шестимісячний термін із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталась, тому право на спадкування отримали особи, які є спадкоємцями за законом.
            Позивач посилався на те, що він 30 травня 2023 року, в межах встановленого законом строку, звернувся до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті дружини. Крім цього,  йому стало відомо, що відповідачка, яка є донькою ОСОБА_3 , також подала заяву про прийняття спадщини після смерті матері.
            Позивач вважав, що вони з відповідачкою, як спадкоємці першої черги, мають право кожний на частину спадкового майна померлої.
            Позивач зазначав, що ОСОБА_3 26 грудня 1996 року отримала свідоцтво про право власності на житло, видане відділом приватизації державного житла Залізничного району міста Києва, про те, що квартира АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_6 , згідно з розпорядженням від 2 квітня 1999 року № 14657. Вказана квартира зареєстрована в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» на праві приватної власності на підставі 
 
свідоцтва про право власності на житло і записана у реєстрову книгу за № 2348 13 січня 1999 року. Інформаційною довідкою КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 13 червня 2023 року № 18251 підтверджується, що згідно з даними реєстрових книг бюро, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житла Залізничного району м. Києва 26 грудня 1996 року (розпорядження № 14657), зареєстрованого бюро 13 січня 1997 року, за реєстровим номером 2348.
            Позивач посилався на те, що звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_1 , однак постановою державного нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори Василевської О.П. від 23 жовтня 2023 року йому відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з ненаданням оригіналу документу, який посвідчує право власності спадкодавця на зазначену квартиру.
            Позивач стверджував, що оригіналу свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 1996 року в нього немає, ксерокопію цього свідоцтва надала нотаріусу відповідачка ОСОБА_1 . Він ніколи не цікавився у дружини, де знаходиться оригінал зазначеного свідоцтва, так як квартира була приватизована дружиною, ще до реєстрації їх шлюбу. Отримати дублікат свідоцтва він не може, оскільки він видається виключно за заявою власників майна.
            Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 5 березня 2024 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві повернути ОСОБА_2 50% сплаченого судового збору у розмірі 6 710грн.
            У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити описову та мотивувальну частину рішення суду, а саме:
            доповнити описову та мотивувальну частини реченнями про наявність у спадковій масі після смерті дружини позивача та матері відповідача ОСОБА_4 іншого, крім спадкової квартири, рухомого та нерухомого майна, спір щодо поділу, користування та зміни часток в якому на час постановлення рішення у даній справі триває, і що кожна із сторін внаслідок постановлення рішення у даній справі не позбавлена можливості звернутись до суду в майбутньому у випадку недосягнення згоди щодо іншого, крім спадкової квартири, рухомого або нерухомого майна;
            змінити слова у цитованому реченні мотивувальної частини «… в частині нерухомого майна, суд приходить до висновку…» словами «… в частині спадкової квартири, суд приходить до висновку…»;
            змінити у мотивувальній та резолютивній частинах рішення загальну площу квартири з 46,2кв.м на 47,8кв.м.
            Відповідачка зазначає, що суд першої інстанції в описовій частині рішення не вказав про наявність у спадковій масі, крім спадкової квартири, іншого спадкового майна ОСОБА_3 , спір щодо визначення часток у якому триває, а у мотивувальній частині рішення суд визнав дійсними окремі факти правовідносин між сторонами, як щодо спадкової квартири, так і щодо іншого спадкового майна, вимоги стосовно якого позивач у даній справі не заявляв. 
Відповідачка посилається на те, що у Шевченківському районному суді міста 
 
Києва перебуває цивільна справа № 761/14350/24 за її позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, у якій вона просить визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на відмову ОСОБА_2 надати їй доступ до спадкової квартири з можливістю переглянути речі та документи, що належали її покійній матері, з метою відшукати оригінал свідоцтва про право власності на спірну квартиру, технічний паспорт на автомобіль, а також на інше нерухоме майно: цегляний гараж у Шевченківському районі міста Києва та садовий будинок у Київській області, а також на відмову ОСОБА_2 укласти з нею нотаріально посвідчений договір про поділ всього спадкового майна ОСОБА_3 .
            Відповідачка вважає, що суд в своєму рішенні за відсутності в позові переліку всього відомого позивачу спадкового майна, крім спадкової квартири, та відсутності пояснень позивача з приводу не укладення ним угоди про розподіл всієї спадкової маси, безпідставно зазначив «… враховуючи, що між сторонами (спадкоємцями першої черги за законом) відсутня письмова угода щодо зміни часток спадкової маси, в частині нерухомого майна…», що у подальшому може тлумачитись як відсутність спору між сторонами з приводу іншого спадкового майна.
            Крім цього, відповідачка посилається на те, що у рішенні суду невірно зазначено загальну площу спірної квартири - 46,2кв.м, замість дійсних 47,8кв.м на час постановлення рішення.
             Відзив на апеляційну скаргу не подано.    
            Третя особа - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги шляхом направлення судової повістки-повідомлення до електронного кабінету у системі «Електронний суд» (с.с.208), у судове засідання свого представника не направило, клопотання про відкладення судового розгляду не подало, тому відповідно до положень статті 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.            
            Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення відповідачки ОСОБА_1 та її представника - адвоката Горкавого О.П., які апеляційну скаргу підтримали, представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Марченко Н.М., яка проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
            Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 13 квітня 2023 року Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (с.с.10).
Згідно свідоцтва про шлюб, виданого 19 вересня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 зареєстрував шлюб зі ОСОБА_6 , яка змінила прізвище на ОСОБА_7 (с.с.9).
Відповідачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 29 жовтня 1974 року Дніпровським бюро РАГС м. Києва (с.с.52).
На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 26 грудня 1996 року Відділом приватизації державного житла Залізничного району м. Києва, ОСОБА_8 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 46,2 кв.м. Свідоцтво видано на підставі розпорядження № 14657 від 26 грудня 1996 року. Також на свідоцтві наявна відмітка про його реєстрацію у Київському міському бюро технічної інвентаризації (с.с.55).
 
Згідно Інформаційної довідки комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 18251 від 13 червня 2023 року квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житла Залізничного району м. Києва 26 грудня 1996 року, розпорядження № 14657, зареєстрованого бюро 13 січня 1997 року, за реєстровим номером 2348 (с.с.15).
            20 березня 2023 року ОСОБА_3 був складений заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Цукуровою С.С., зареєстрований в реєстрі за номером 561, відповідно до якого ОСОБА_3 заповіла належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_3 доньці  ОСОБА_5 (с.с.13).
            З копії спадкової справи № 695/2023 до майна померлої ОСОБА_3 , заведеної Першою Київською державною нотаріальною конторою, встановлено, що із заявами про прийняття спадщини ОСОБА_3 звернулися: 30 травня 2023 року ОСОБА_1 (с.с.49) та 9 червня 2023 року ОСОБА_2 (с.с.53 зворот).
            23 жовтня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири АДРЕСА_1 (с.с.61). 
            Постановою державного нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори Василевської О.П. від 23 жовтня 2023 року ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири АДРЕСА_1 після померлої ОСОБА_3 у зв`язку з ненаданням оригіналу документу, який посвідчує  право власності спадкодавця на зазначену квартиру (с.с.26).
            Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами (спадкоємцями першої черги за законом) відсутня письмова угода щодо зміни часток спадкової маси в частині нерухомого майна, а відповідачкою визнані позовні вимоги.
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.
У статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20).
ЦПК України не надає суду такого права, як вихід за межі позовних вимог з власної ініціативи, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (стаття 3 ЦПК України).
 
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 червня 2022 року в справі № 602/1455/20).
Згідно із частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини другої статті 175 ЦПК України).
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів - предмета і підстави позову.
Велика Палата Верховного Суду у свої постановах неодноразово зазначала, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу ( постанови від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14-ц, від 24 квітня 2024 року в справі № 657/1024/16-ц).
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (постанови Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 3 липня 2024 року в справі № 759/17146/20, від 22 травня 2024 року в справі № 128/285/18, Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 01 липня 2024 року в справі № 908/1884/23, від 25 квітня 2024 року в справі № 927/977/23 та інші).
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Таким чином, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.
Зі змісту позовних вимог вбачається, що предметом позову у даній справі є визнання за позивачем права власності на частину квартири 

АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом спадщини ОСОБА_3 .
Отже, суд першої інстанції, викладаючи описову частину даного рішення, обґрунтовано зазначив лише про те спадкове майно, яке є предметом даного позову.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.1 ст. 1220 ЦК України).
Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1261 ЦК Україниу першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Частиною другою статті 1236 ЦК України визначено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняття спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що згідно заповіту ОСОБА_3 спірну квартиру вона заповіла дочці ОСОБА_5 .
Копії матеріалів спадкової справи не містять заяви ОСОБА_5 про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_3 , також матеріали справи не містять відомостей, що ОСОБА_5 на час відкриття спадщини проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_3 .
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що спадщина ОСОБА_3 у вигляді спірної квартири підлягає спадкуванню за законом.
З копій матеріалів спадкової справи встановлено, що сторони у справі є спадкоємцями ОСОБА_3 за законом першої черги, які прийняли спадщину у визначений законом строк та спосіб. Інші спадкоємці за законом заяви про прийняття спадщини не подавали.
Положеннями статті 1257 ЦК України передбачено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.
Матеріали справи не містять доказів, що спадкоємці ОСОБА_3 уклали між собою письмову угоду, посвідчену нотаріально, про зміну розміру частки у спадщини когось із них стосовно спірної квартири.
Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що спірна квартира, 
 
як спадкове майно ОСОБА_3 , підлягає поділу між спадкоємцями за законом у рівних частинах.
У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
В матеріалах справи наявна постанова державного нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори Василевської О.П. від 23 жовтня 2023 року про відмову ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири АДРЕСА_1 після померлої ОСОБА_3 у зв`язку з ненаданням оригіналу документу, який посвідчує  право власності спадкодавця на зазначену квартиру.
Враховуючи, що нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спірної квартири, позивач мав правові підстави для звернення до суду з позовом про визнання за ним права власності на цю частину спадщини.
Доводи апеляційної скарги про необхідність доповнити описову та мотивувальну частини рішення суду реченнями про наявність у спадковій масі після смерті дружини позивача та матері відповідача ОСОБА_4 іншого, крім спадкової квартири, рухомого та нерухомого майна, спір щодо поділу, користування та зміни часток в якому на час постановлення рішення у даній справі триває, і що кожна із сторін внаслідок постановлення рішення у даній справі не позбавлена можливості звернутись до суду в майбутньому у випадку недосягнення згоди щодо іншого, крім спадкової квартири, рухомого або нерухомого майна, не ґрунтуються на нормах процесуального права.
Відповідно до частини 3 статті 265 ЦПК України вописовій частині рішення зазначаються: 1) стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача; 2) заяви, клопотання; 3) інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо).
Позивач у позовній заяві не зазначав про наявність іншого спадкового майна, яке підлягає поділу між спадкоємцями, відповідачка відзив на позовну заяву не подавала, будь-яких клопотань не заявляла, документів суду не подавала, про наявність іншого спору суд не повідомляла, 5 березня 2024 подала до суду заяву про визнання позову, тому суд не мав правових підстав викладати в описовій частині рішення відомості про наявність іншого спадкового майна.
Частина 4 статті 265 ЦПК України передбачає, що у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які 
 
суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
Отже, зазначена норма процесуального права не передбачає обов`язку суду зазначати у мотивувальній частині, що кожна із сторін внаслідок постановлення рішення у даній справі не позбавлена можливості звернутись до суду в майбутньому у випадку недосягнення згоди щодо іншого, крім спадкової квартири, рухомого або нерухомого майна.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що зазначення у рішенні суду того факту, що між сторонами відсутня письмова угода щодо зміни часток спадкової маси в частині нерухомого майна та врахування судом визнання відповідачкою позову, може правомірно тлумачитись в інших судових спорах між сторонами, як відсутність у ОСОБА_1 спору з ОСОБА_2 і щодо іншого спадкового майна, як рухомого, так і нерухомого, про яке позивач не згадує у позовній заяві, колегія суддів вважає надуманими.
Як вже зазначалося вище, судом ухвалено рішення у даній справі з приводу предмету та підстав позову, які були зазначені у позовній заяві.
Також, колегія суддів не вбачає підстав для зміни наведеного судом першої інстанції формулювання «… в частині нерухомого майна, суд приходить до висновку…», оскільки зі змісту мотивувальної частини судового рішення чітко вбачається про яке саме нерухоме майно йде мова.
Доводи апеляційної скарги, що позивачем неправомірно не зазначено у позовній заяві, що загальна площа спірної квартири була змінена за життя спадкодавця, тому у мотивувальній та резолютивній частинах рішення загальну площу квартири треба змінити з 46,2кв.м на 47,8кв.м, колегія суддів вважає безпідставними.
Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачка не повідомляла суду, що загальна площа спірної квартири була змінена за життя спадкодавця.
Матеріали справи містять копію свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 1996 року, згідно якого загальна площа квартири становить 46,2кв.м.
Позивачем суду першої інстанції надана копія технічного паспорта на спірну квартиру, виготовленого ТОВ «Атлас Інжиніринг» 30 жовтня 2023 року, згідно якого загальна площа квартири становить 46,2кв.м, житлова - 25,3кв.м (с.с.17-25).
Будь-які інші документи з приводу загальної площі спірної квартири сторонами до суду першої інстанції не подавалися, а відтак суд першої інстанції правомірно зазначив у рішенні загальну та житлову площу спірної квартири відповідно до наданих позивачем документів.
Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Виходячи із зазначеної норми процесуального права, колегія суддів не прийняла надані відповідачкою під час апеляційного розгляду документи про зміну загальної площі квартири та реєстрацію нею права власності на частину спірної квартири, загальною площею 47,8кв.м.
Крім того, колегія суддів враховує, що позивач рішення суду в цій частині не оскаржує.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                                                      
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та наданим доказам, описова та мотивувальна частини судового рішення викладені відповідно до вимог статті 265 ЦПК України, суд правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, тому 
 
правових підстав для задоволення апеляційної скарги та внесення змін до рішення суду апеляційним судом не встановлено.
            Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд
 
            постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 5 березня 2024 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 1 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                   І.М. Рейнарт

Судді                                                                      Г.М. Кирилюк

                                                                               Т.І. Ящук