ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4930/25 Справа № 206/2164/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А. О. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.
при секретарі – Коляді Я.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2025 року по справі за позовом  ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа: Дніпропетровська обласна рада про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И Л А : 

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Дніпровської міської ради, третя особа: Дніпропетровська обласна рада про визнання права власності за набувальною давністю.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що його бабусі ОСОБА_2 було надано для проживання двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 
Згідно наказу ТОВ Сільськогосподарська виробнича фірма «Україна» від 16 травня 2002 року їй було надано дозвіл на приватизацію вищезазначеної квартири. 
ТОВ Сільськогосподарська виробнича фірма «Україна» (код ЄДРПОУ 00847601) припинено з 20 травня 2019 року, жодних правонаступників у даної організації не має. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 бабуся позивача померла. 
Оскільки з часу свого народження позивач проживав в даній квартирі, у 2012 році він вирішив звернутися із позовом до Самарського районного суду м. Дніпропетровська для визнання за ним права користування даною квартирою. 
Рішенням суду від 11 жовтня 2012 року у позові було відмовлено. 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2012 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська скасовано та визнано за ним право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 . В рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2012 року встановлено, що позивач дійсно проживає за адресою АДРЕСА_2 із дня свого народження. 
Позивач вказує, що з 07 березня 2013 року та по теперішній час він офіційно зареєстрований у вищезазначеній квартирі. 
Окрім нього в даній квартирі з 29 серпня 2018 року зареєстрована його донька - ОСОБА_3 .. 
Позивач стверджує, що дана квартира є безхазяйною, оскільки право власності на квартиру не зареєстровано. 
Будинок АДРЕСА_3 у комунальну власність Дніпровської міської територіальної громади не передано. 
Отже, на протязі вже 33 років позивач фактично проживає в квартирі та офіційно зареєстрований більше 11 років. 
Позивач зазначає, що доглядає за квартирою та сплачує всі комунальні платежі.
20 лютого 2024 року позивач звернувся до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою про приватизацію вищезазначеної квартири, однак йому було відмовлено через те, що відсутня інформація про належність квартири до комунальної власності Дніпровської міської територіальної громади. 
Зважаючи на те, що вказаний житловий будинок не перебуває на балансі в органі місцевого самоврядування, приватизувати спірну квартиру неможливо. 
Власник чи балансоутримувач житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 невідомий. 
У інший спосіб оформити право власності на квартиру, ніж з підстав визнання права власності за набувальною давністю неможливо, іншого житла позивач не має. 
Враховуючи викладене, позивач просив визнати за ним право власності на квартиру, що розташована за адресою:  АДРЕСА_4 , загальною площею 45,8 кв. м, житловою площею 23,6 кв. м за набувальною давністю. 
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2025 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі та визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 45,8 кв. м, житловою площею 23,6 кв. м за набувальною давністю.
В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга Дніпровської міської ради мотивована тим, що відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 05 грудня 2005 року №5208 “Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлових будинків по АДРЕСА_3 є в переліку житлових будинків, що передаються у комунальну власність територіальної громади міста на баланс КВ ЖРЕП Самарського району. Апелянт вказує, що об`єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення чи уповноваженого нею органу. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 — адвокат Василець М.С. посилаючись на законність та обґрунтованість рішення просила залишити його без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, взявши до уваги наданий відзив, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу № 26 від 16 травня 2002 року Товариства з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарська виробнича фірма «Україна» ОСОБА_2 надано дозвіл на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_4 .
Реєстрація ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 з 07 березня 2013 року підтверджується: - копією паспорта серії НОМЕР_1 , виданого 12 жовтня 2010 року Самарським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, - витягом з реєстру територіальної громади №2024/001479983 від 12.02.2024, - довідкою №499 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 02 лютого 2024 року.
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2012 року встановлено, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_4 із дня свого народження.
Право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровано, що підтверджується наступними документами: - листом КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради № 12855 від 04 грудня 2023року, - листом КП «Бюро технічної інвентаризації» Слобожанської селищної ради» № 11513 від 07 грудня 2023 року, - інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 377078123 від 02 травня 2024 року.
З листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 3/16-6507 від 04 серпня 2023 року та відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління з питань комунальної власності № 9/6-16 від 18 квітня 2023 року вбачається, що будинок АДРЕСА_3 у комунальну власність Дніпровської міської територіальної громади не передано.
Згідно пояснень представника Дніпропетровської обласної ради від 20 листопада 2024 року, об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_5 не належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області. Нерухоме майно знаходиться у теперішній час на території м. Дніпра, отже Дніпровська міська рада є належним відповідачем.
На підтвердження утримання спірної квартири, позивачем долучено виписку по картковому рахунку, де відображені оплати за комунальні послуги з січня 2013 року по вересень 2023 року.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено наявність сукупності обставин необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а саме його добросовісне, відкрите та безперервне володіння нерухомим майном, тоді як відповідачем не надано належних доказів на спростування зазначених обставин.
Колегія суддів в повній мірі не може погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Моментом виникнення майнових прав, а саме суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності.
При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.
Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном – протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. 
При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника, саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. 
Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. 
Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Тобто, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. 
Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. 
Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності – добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти, саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). 
Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. 
При цьому, володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. 
Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Колегією суддів встановлено, що Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради у березні 2024 року позивачу було відмовлено у приватизації спірної квартири з підстав ненадання необхідних документів в повному обсязі. 
Крім того, в суді апеляційної інстанції надано копію рішення Дніпропетровської міської ради № 5208 від 05 грудня 2005 року, відповідно до якого прийнято у комунальну власність територіальної громади міста житлові будинки по АДРЕСА_3 , на баланс Комунальному виробничому житловому ремонтно-експлуатаційному підприємству (КВЖРЕП) Самарського району, зокрема був переданий й будинок АДРЕСА_3 .
Встановивши вказані обставини справи, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального законів підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судовий збір в розмірі 9219,96 грн..
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, - 

                                                        П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради — задовольнити.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2025 року — скасувати. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа: Дніпропетровська обласна рада про визнання права власності за набувальною давністю — відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судовий збір в розмірі 9219,96 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 19 серпня 2025 року.
Повний текст судового рішення складено 22 серпня 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова