Номер провадження: 22-ц/813/2859/25 
Справа № 521/4130/24
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» на додаткове рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 21 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про стягнення страхового відшкодування, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про стягнення страхового відшкодування.
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 09 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про стягнення страхового відшкодування – задоволено.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс - Україна» (ЄДРПОУ 22868348, м. Київ, 03150, вул. В. Васильківська, 102) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) страхове відшкодування в розмірі 20100,00 (двадцять тисяч сто) грн., що становить 50% невідшкодованої частки моральної шкоди та 25025,00 (двадцять п`ять тисяч двадцять п`ять) грн., що становить 50% невідшкодованих витрат на поховання.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс - Україна» на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) страхове відшкодування в розмірі 20100,00 (двадцять тисяч сто) грн., що становить 50% невідшкодованої частки моральної шкоди.
У стягненні з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс - Україна» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 (вісім тисяч) грн. – відмовлено.
11 жовтня 2024 року представник позивачів подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на правничу допомогу. Обґрунтовуючи строки подання заяви представник повивачів зазначив, що а ні він, а ні позивачі, не були присутні при проголошенні рішення суду, а дізналися про його існування 10.10.2024 року за допомогою Єдиного державного реєстру судових рішень після його оприлюднення.
Додатковим рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 21 жовтня 2024 рокудоповнено рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 09 вересня 2024 року у цивільній справі №521/4130/24 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про стягнення страхового відшкодування.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс - Україна» (ЄДРПОУ 22868348, м. Київ, 03150, вул. В. Васильківська, 102) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс - Україна» на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.
Не погоджуючись з таким додатковим рішенням суду, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна» подало апеляційну скаргу, в якій просить додаткове рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 21 жовтня 2024 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що за фактичних обставин справи, враховуючи нормативно - правове обґрунтування щодо Відповідача, яке ґрунтується на двох статтях Закону та беручи до уваги затверджену вартість-годину, Відповідач бажає надати свій контр розрахунок, де, норм година складає 1 000,00 грн., а загальна кількість витраченого часу на написання 2,5 годи що разом складає 2 500,00 грн. витрат на правову допомогу, яка є співмірною щодо позовних вимог до Відповідача.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 20.05.2025 року на 15:00 год. сторони не з`явилися, про причини неявки апеляційний суд в установленому порядку не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки поважність причин неучасті в судовому засіданні 20.05.2025 року на 15:00 год. учасників справи судом апеляційної інстанції не встановлена, скаржник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності сторін та їхніх представників при таких обставинах не є порушенням прав осіб, які не з`явилися до судового засідання, щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з тим, що рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 09 вересня 2024 року у позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено, суд вважає за необхідне ухвалити додаткове рішення, та стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 8000,00 гривень.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до змісту ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
За приписами ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
При цьому серед основних засад (принципів) цивільного судочинства п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України закріплює принцип відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України).
Згідно ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
За приписами ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно ст. 141 ЦПК України, що закріплює вимоги щодо розподілу судових витрат між сторонами, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Згідно приписів ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Так, у рішенні по справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).
ЄСПЛ в своєму рішенні від 07 листопада 2013 року у справі «Бєлоусов проти України» (Заява № 4494/07) зазначив, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними» (рішення від 07.11.2013 року у справі «Бєлоусов проти України», Заява № 4494/07, п. 115).
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:
1) при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21);
2) розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу (пункти 28, 29);
3) саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункт 44).
У постанові від 25 жовтня 2022 року у справі № 820/3681/18 (адміністративне провадження № К/9901/27069/19) Верховний Суд зазначив: «Розмір відповідної суми (витрат на правничу допомогу) має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат. Склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі. Суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат».
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20) роз`яснено, що в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Так, з матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог ч. 1 ст. 134 ЦПК України позивач у першій заяві по суті спору, а саме позовній заяві, зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які ОСОБА_1 , ОСОБА_2 очікують понести витрати у суді першої інстанції на правничу допомогу адвоката в орієнтовному розмірі 8000 грн. Крім того, зазначено, що уточнений розрахунок та докази на підтвердження таких витрат стороною буде подано до суду у строк передбачений ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
09 вересня 2024 року Малиновським районним судом м. Одеси по суті спору ухвалено рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс - Україна» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 20100,00 (двадцять тисяч сто) грн., що становить 50% невідшкодованої частки моральної шкоди та 25025,00 (двадцять п`ять тисяч двадцять п`ять) грн., що становить 50% невідшкодованих витрат на поховання. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс - Україна» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування в розмірі 20100,00 (двадцять тисяч сто) грн., що становить 50% невідшкодованої частки моральної шкоди.
Тобто мета надання адвокатом Синюком С.Л. правової допомоги позивачам в суді першої інстанції досягнута. 
При цьому, в рішенні яке ухвалено по суті спору, зазначено про те, що у стягненні з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс - Україна» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 (вісім тисяч) грн. – відмовлено.
Даний висновок суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять відомостей щодо вартості витрат за договором про надання правової допомоги, акту щодо обсягу наданої адвокатським бюро юридичної допомоги, а також заяви позивачів про судові витрати, поданої в порядку статті 246 ЦПК України.
В подальшому, 11.10.2024 року до суду першої інстанції надійшла заява від представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Синюк Станіслава Леонідовича про ухвалення додаткового рішення згідно якої позивачі просили стягнути витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 8000 грн, а також подано докази таких витрат. Тобто заява подана в порядку передбаченому ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
21 жовтня 2024 року Малиновським районним судом м. Одеси ухвалено додаткове рішення, якимдоповнено рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 09 вересня 2024 року у цивільній справі №521/4130/24 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про стягнення страхового відшкодування.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс - Україна» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс - Україна» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.
Проте, проаналізувавши встановлені матеріалами справи обставини, апеляційний приходить до висновку, що судом першої інстанції додаткове рішення від 09 вересня 2024 року прийнято в порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для такого скасування.
Так, встановивши, що представником позивачів в порядку ч. 1 ст. 134 ЦПК України у першій заяві по суті спору, а саме в позовній заяві, зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивачі очікують понести витрати у суді першої інстанції на правничу допомогу адвоката в орієнтовному розмірі 8000 грн., суд першої інстанції в рішенні по суті спору від 09 вересня 2024 року відмовив у стягненні з відповідача на користь позивачів витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 (вісім тисяч) грн., з підстав недоведеності таких витрат, не звернувши увагу, що представником позивачів у першій заяві по суті спору було зазначено, що докази витрат на правничу допомогу, буде подано в строк передбачений ч. 8. ст. 141 ЦПК України, тобто протягом 5 днів після ухвалення рішення.
За таких підстав, суд першої інстанції не мав правових підстав розглядати питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу та відмовляти в стягненні таких судових витрат одночасно з ухваленням рішення по суті заявлених вимог з відповідним обґрунтуванням про їх недоведеність.
При цьому, представником позивачів вказане основне рішення від 09 вересня 2024 року в частині відмови в стягненні витрат на правничу допомогу в апеляційному порядку не оскаржено.
За таких підстав, ухвалене додаткове рішення від 21 жовтня 2024 року підміняє собою рішення по суті спору від 09 вересня 2024 року і суперечить йому, змінюючи його зміст, оскільки у додатковому рішенні повторно вирішувалось питання про стягнення витрат на правничу допомогу, яке було вирішено в основному рішенні.
Разом з тим, апеляційний суд роз`яснює, що позивачі не позбавлені права оскаржити рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2024 року в частині відмови у стягнення витрат на правничу допомогу.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних рішень у різних країнах.
Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
У справі «Серявін та інші проти України» зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції – скасуванню.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» – задовольнити частково.
Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 21 жовтня 2024 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Синюка Станіслава Леонідовича про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на правничу допомогу – залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 25.06.2025 року.

Головуючий                                                                О.М. Таварткіладзе

Судді:                                                                        Є.С. Сєвєрова

                                                                               С.О. Погорєлова