ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4432/25 Справа № 204/4698/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2025 року в цивільній справі номер 204/4698/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визначення місця проживання дитини з батьком та про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визначення місця проживання дитини з батьком та про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що він з 30.04.2010 року по 21.12.2023 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу у сторін народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Донька проживає разом з позивачем і повністю перебуває на його утриманні.
ОСОБА_1 працевлаштований, має стабільний дохід, на праві власності має житло, де і проживає з донькою, повністю займається її вихованням, навчанням, розвитком.
Позивач просив суд встановити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та встановити факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2025 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи – Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_4 , про визначення місця проживання дитини з батьком та про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком – відмовлено.
Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15.01.2025 року в цивільній справі №204/4698/25 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Позивач не заперечував факт того, що дитина спілкується із матір`ю за допомогою телефонного зв`язку та месенджерів, він особисто не створює перешкод у спілкуванні дитини, але все це свідчить перш за все про свідоме ставлення сторін до їхніх батьківських обов`язків й дипломатичних стосунків між колишнім подружжям, та ні в якому разі не може свідчити про те, що дитина спілкується однаково з обома батьками та про те, що вони однаково приймають участь у вихованні та утриманні доньки.
Суд першої інстанції не врахував ті факти, що позивач повністю утримує доньку, про що повідомила й сама ОСОБА_3 та допитані у судовому засіданні свідки. Відповідачка по справі лише дає доньці гроші на кишенькові витрати та подарунки до дня народження доньки, якими вона розпоряджується на свій власний розсуд. ОСОБА_2 не витрачає гроші на харчування дитини, її одяг. Витрати на навчання та оплату занять з малювання, танців, стретчингу, тренажерної зали, іноземної мови, великого тенісу складають біля 30000,00 грн щомісячно.
Сама ОСОБА_3 під час заслуховування її думки у судовому засіданні підтвердила, що вона не змогла жити із новим чоловіком матері та повернулась до України. Таким чином вона пояснила, що хоче жити із батьком.
Позивачем було доведено можливість утримувати дитину, а також факти, які впливають на те, що згідно з діючим законодавством він має право на те, що дитина, може залишатися проживати із ним.
У своєму позові позивач взагалі не ставить питання про позбавлення батьківських прав й тому предметом доказування не може бути протиправна поведінка позивачки щодо виконання її батьківських обов`язків. ОСОБА_1 лише просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання дитини.
Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Сергієвська А.Ю. доводи апеляційної скарги підтримала, просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги. 
Відповідачка ОСОБА_2 та треті особи Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради,  ІНФОРМАЦІЯ_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 214, 215).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю осіб, які не з`явилися.
Заслухавши суддю – доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що позивач та відповідачка перебували у шлюбі, мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10).
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20.11.2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 8).
З довідки, виданої ТОВ «Ареал Днепр» №2504 від 25.04.2024 року, вбачається, що ОСОБА_1 працює у ТОВ «Ареал Днепр» з 05.11.2015 року за основним місцем роботи та займає посаду директора згідно з протоколом №31-10/2015 від 31.10.2015 року (а.с. 15-17).
Позивач має стабільний дохід, що підтверджено довідкою по заробітній платі за період з 01.04.2023 року по 31.03.2024 року (а.с. 18).
З довідки №01-37/116 від 25.04.2024 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається в 7-А класі Дніпровського ліцею №22 Дніпровської міської ради. Форма навчання денна, змішана (а.с. 19).
ОСОБА_1 відповідно до договору дарування є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с. 20-25).
З витягу ВР-002713923 вбачається, що ОСОБА_1 станом на 25.04.2024 року до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с. 26).
ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , з 07.09.2001 року (а.с. 27).
Дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 13.08.2020 року (а.с. 36).
Разом з дитиною, за адресою: АДРЕСА_1 , з 13.08.2020 року зареєстрована мати дитини - відповідачка ОСОБА_2 (а.с. 61, 62-63).
Відповідно до відомостей перетину державного кордону України відповідачка, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перетнула державний кордон України 27.05.2023 року у напрямку – виїзд; іншої інформації немає (а.с. 135). 
Центральною адміністрацією Дніпровської міської ради наданий висновок від 16.07.2024 року №340-р щодо недоцільності визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з відсутністю спору між батьками щодо місця проживання малолітньої (а.с. 108-111).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, виходячи з наступного.
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
У статті 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом із тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
У частинах четвертій та п`ятій статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Відповідно до частини першої-третьої статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. 
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. 
Разом з тим, з настанням певних юридичних фактів (недієздатність, позбавлення батьківських прав, тощо), що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного утримання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, на підставі яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо утримання дитини.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що позивач та відповідачка перебували у шлюбі, мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20.11.2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
З довідки №01-37/116 від 25.04.2024 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається в 7-А класі Дніпровського ліцею №22 Дніпровської міської ради. Форма навчання денна, змішана. 
ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , з 07.09.2001 року.
Дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 13.08.2020 року.
Разом з дитиною, за адресою: АДРЕСА_1 , з 13.08.2020 року зареєстрована мати дитини - відповідачка ОСОБА_2 .
Відповідно до відомостей перетину державного кордону України відповідачка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перетнула державний кордон України 27.05.2023 року у напрямку – виїзд; іншої інформації немає.
Центральною адміністрацією Дніпровської міської ради наданий висновок від 16.07.2024 року №340-р щодо недоцільності визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з відсутністю спору між батьками щодо місця проживання малолітньої.
Заперечень від матері дитини щодо визначення місця проживання дитини з батьком до суду не надходило.
Крім того, судом першої інстанції було враховано думку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , щодо визначення її місця проживання, оскільки станом на дату ухвалення судового рішення, останній виповнилося 14 років, що згідно з положеннями ч. 3 ст. 160 СК України, свідчить про наявність у неї права самостійно обирати з ким з батьків вона буде проживати.
За таких обставин, виходячи з наведеного вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не довів, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з батьком між батьками наявний спір щодо місця проживання дитини, а також надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, що сторонами не заперечується.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами та спрямовані на переоцінку доказів у справі.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2025 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 15 липня 2025 року.

Суддя: