КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/7204/2025
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
             м. Київ                                                                                       Справа № 361/7276/23
 
02 червня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Борисової О.В.    
                                    - Левенця Б.Б.
при секретарі             - Уляницькій М.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідачча Акціонерного товариства «Українська залізниця» адвоката Редевич Оксани Миколаївни на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням суддіВасилишина В.О.,у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -  
 
в с т а н о в и в:
 
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовомдо Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що на підставі трудового договору                              № 477-2021 від 12 серпня 2021 року він працював на посаді заступника директора Департаменту цінової політики АТ «Укрзалізниця».
Відповідно до пункту 7.1. вказаного трудового договору цей договір діє з 13 серпня 2021 року та є безстроковим трудовим договором, що укладається на невизначений строк.
З початком військового збройного нападу російської федерації на Україну та введення на території України правового режиму воєнного стану в АТ «Укрзалізниця» введено режим простою.
Він як і інші працівники АТ «Укрзалізниця» отримав усне розпорядження від керівництва щодо відсутності необхідності з`являтися на роботу до наступних розпоряджень про подальші дії.
У подальшому жодних повідомлень від свого роботодавця щодо зміни умов праці він не отримував через що у червні 2023 року звернувся до працівників Департаменту персоналу АТ «Укрзалізниця», які усно повідомили, що керівництвом прийнято рішення про зупинення з ним трудового договору.
У червні 2023 року ним сформовано та надіслано до АТ «Укрзалізниця» запит, в якому він просив надати йому для ознайомлення відповідний наказ про призупинення дії його трудового контракту.
У відповідь на запит відповідачем надіслано йому листа від 22 червня 2023 року у додатку до якого значиться копія наказу від 01 квітня 2022 року № 389/ОС та витяг з додатку до наказу від 01 квітня 2022 року № 389/ОС.
Отже, з отриманої відповіді він дізнався, що з 01 квітня 2022 року відповідач припинив простій, введений наказом № Ц-42/6 від 24 лютого 2022 року та з 01 квітня 2022 року до припинення чи скасування воєнного стану в Україні призупинив дію трудового контракту з ним. Про існування оспорюваного наказу він дізнався лише 22 червня 2023 року, тому при зверненні до суду дотримався строку, визначеного статтею 233 Кодексу законів про працю України.
Вважав оспорюваний наказ протиправним і таким, що підлягає скасуванню, виходячи з того, що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти Українита неможливістюнадання працівнику та виконання ним роботи. Роботодавець має право призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку з військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Разом з тим, для застосування норми про призупинення трудового договору роботодавець має перебувати у таких умовах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може її виконувати. Призупинення дії трудового договору з ним відбулося на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а саме: у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталося у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства та запровадження  в країні  воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 (зі змінами).
Разом з тим, на час виникнення спірних правовідносин, як і станом на дату подачі позову, штатна структура відповідача передбачала наявність штатної одиниці, роботи та посади, яку обіймав позивач, і його посада заступника директора Департаменту цінової політики скорочена не була. Департамент не припиняв виконувати покладені на нього функції, інші працівники даного департаменту виконували свої трудові обов`язки. Він як працівник АТ «Укрзалізниця» виявляв бажання та мав об`єктивну можливість працювати та виконувати свої обов`язки на робочому місці.
Посилаючись на відсутність підстав для призупинення дії трудового договору з ним та застосування положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» щодо відшкодування заробітної плати на час призупинення трудового договору, позивач вважав, що наявні підстави для захисту його прав на отримання заробітної плати шляхом стягнення з АТ «Укрзалізниця» на його користь середнього заробітку за період з 01 квітня 2022 року по дату винесення рішення у даній справі.
 З урахуванням викладених обставин, позивач ОСОБА_1 просив суд: визнати протиправним наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») № 389/ОС від 01 квітня 2022 року у частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 заступником директора Департаменту цінової політики АТ «Укрзалізниця»; стягнути з АТ «Укрзалізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто, за період з 01 квітня 2022 року по дату винесення рішення в даній справі, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати, яка складає 6 550 грн. 05 коп. за один робочий день; стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати. 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 389/ОС від 01 квітня 2022 року у частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 - заступником директора Департаменту цінової політики Акціонерного товариства «Українська залізниця».
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі - 4 473 684 (чотири мільйони чотириста сімдесят три тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 15 коп.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі - 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі - 13 420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) грн. 00 коп.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» адвокат Редевич Оксана Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову  ОСОБА_1 .
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що  оскаржуване рішення першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторони посилались в обгрунтування своїх вимог та запереченень.
Зазначає, що AT «Укрзалізниця» є товариством, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року №83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави».
Обсяги господарської діяльності AT «Укрзалізниця» у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України критично зменшилися, що підтверджується консолідованими фінансово-економічними показниками по AT «Укрзалізниця» за 1 квартал 2022 року.
Закупівля товарів, робіт і послуг у період з 24.02.2022 року по 01.04.2022 року була обмежена. Вивчення ринку та пошук цінової інформації були необхідні лише якщо відсутні складські запаси, або договори на закупівлю, або контрагент по укладених договорах про закупівлю не мав спроможності поставляти товари.
З огляду на безпекову ситуацію в державі рішенням правління від 05.03.2022 року (протокол №Ц-54/24 Ком.т.) визначено, що основним підрозділом, який здійснює закупівлю товарів, робіт та послуг AT «Укрзалізниця» в умовах воєнного стану є регіональна філія «Львівська залізниця».
01 квітня 2022 року дія трудового договору, укладеного з позивачем, який обіймав посаду заступника директора Департаменту цінової політики                                      АТ «Укрзалізниця», була призупинена.
Доцільність таких дій не з 24.02.2022року, а з 01.04.2022 року пояснюється тим, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» набрав чинності 24.03.2022року.
Після того, як роботодавцю було надано право призупиняти дію трудового договору, відповідачем було реалізовано таке право, в тому числі, і щодо позивача.
Актом простою від 24.02.2022 року засвідчено, що у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану, що зумовлено військовою агресією російської федерації проти України, з 24.02.2022 зупинена робота структурних підрозділів апарату управління                 AT «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі завдання.
Робота всіх структурних підрозділів Департаменту цінової політики                              AT «Укрзалізниця», крім окремих працівників відділу аналітико-цінової роботи регіональної філії «Львівська залізниця» з робочим місцем у м. Львові, була зупинена.
За фактичним робочим місцем позивача в м. Києві забезпечити можливість організації і здійснення робочого процесу у звичайному режимі було неможливим. Відсутність роботи за укладеним трудовим договором виключає можливість її виконувати, в тому числі дистанційно.
Висновок суду першої інстанції про те, що дію трудових договорів відповідачем призупинено вибірково з окремими працівниками і з переважною більшістю колективу дію трудових договорів не було призупинено, суперечить  дійсним обставинам, оскільки дія трудових договорів була призупинена майже зі всіма працівниками Департаменту цінової політики AT «Укрзалізниця».
AT «Укрзалізниця» цілком послідовне у своїх діях по забезпеченню функціонування товариства, яке має стратегічне значення для економіки і безпеки держави в умовах воєнного стану та пояснює необхідність надання незначної кількості роботи, яка з`являлася у Департаменті цінової політики саме працівникам з робочим місцем у м. Львові, до кола обов`язків яких і входило виконання такої роботи.
В оскаржуваному рішенні відсутнє обґрунтування неправильності такої організації роботи в умовах воєнного стану, виходячи з реалій, які склалися. Судом першої інстанції не було надано жодної оцінки наведеним вище обставинам та доказам, які надані на їх підтвердження. При цьому, суд в оскаржуваному рішенні безпідставно зазначив, що неможливості забезпечити позивача роботою відповідач не довів.
Крім того, задовольняючи позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,Броварський міськрайонний суд Київської області застосовував ч. 2 ст. 235 КЗпП України за аналогією.
Разом з тим, сторона відповідача вважає, що до правовідносин, що виникають у зв`язку з призупиненням трудового договору, не можуть бути застосовані норми статті 235 КЗпП України в частині, що регулює виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Крім того, з наданих позивачем доказів вбачається, що з 28.06.2023 року позивачем було реалізовано право на працю на іншому підприємстві, оскільки його було прийнято на роботу в ДГП «Укргеофізика» на посаду заступника генерального директора з економіки та фінансів згідно наказу №59-к від 27.06.2023 року, а з 06.07.2023 року він реалізовує своє право на працю на посаді генерального директора ДГП «Укргеофізика».
Більше того, позивач не заявляв вимоги про відновлення дії укладеного з ним  трудового договору.
Згідно висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.03.2020 року у справі №758/9164/16-ц, визнання незаконними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та про звільнення, без поновлення працівника на посаді, проте з одночасним стягненням з роботодавця середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є неправильним застосуванням норми статті 235 КЗпП України»
Таким чином, відсутність позовної вимоги про відновлення дії трудового договору і, відповідно, відсутність такого рішення, додаткового вказує на неможливість застосування ст. 235 КЗпП України за аналогією.
До того ж, Броварський міськрайонний суд Київської області стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу майже за два роки та вісім місяців. Більша частина даного періоду викликана зволіканням позивача зі зверненням до суду, що вочевидь вказує на вину позивача.
Попри наявні в матеріалах справи дві довідки щодо розміру середньоденної заробітної плати позивача, суд безпідставно керувався тією довідкою, яку надав позивач (№335 від 16.08.2023), хоча у спірних правовідносин вона не може використовуватись, оскільки середньоденна заробітна плата в ній розрахована для події, яка мала б настати у березні 2022 року, а не у квітні 2022 року.
Щодо неправильного застосування ч. 1 ст. 233, ч. 1 Глави XIX КЗпП України сторона відповідача зазначає, що станом на травень 2022 року позивачу було достеменно відомо про призупинення  дії  укладеного з ним трудового договору. Таким чином, строк звернення до суду з даним позовом слід обраховувати з травня 2022 року. Враховуючи, що такий строк продовжувався на строк дії карантину, сплив він 30.06.2023 року в день відміни карантину. Станом на дату звернення позивача до суду з даним позовом (серпень 2023 року), строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, позивач пропустив.
У відзиві на апеляційну скаргу представник поизвача  ОСОБА_1   адвокат Літвінов Роман Олександрович просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2024 року- залишити без змін.
Зазначає, що для правомірного застосування по відношенню до позивача положень ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції мав би довести, що: він перебуває в обставинах, коли  не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу.Необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим. Переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.
Жодного з трьох вищезазначених пунктів під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не було доведено.
Сторона позивача вважає, що середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19.
Саме тому, в тому числі за аналогією (ч. 9 ст. 9 ЦПК України), в разі встановлення відсутності підстав для призупинення дії трудового договору, судом має враховуватися, що працівника фактично відсторонили від роботи без збереження заробітної плати, тому в даному випадку можливим є застосування положень ст. 235 КзпП України
Про можливість застосування по аналогії положень статті 235 КЗпП України у подібних правовідносинах неодноразово наголошував Верховний Суд, зокрема, у постановах у справах №161/7449/22, №161/8196/22, №465/3919/22, №464/2944/23.
Крім того, сам факт наступного працевлаштування позивача на іншу роботу (а тут також треба враховувати, що з 28.06.2023 року позивач був працевлаштований на іншій роботі по сумісництву, а основним місцем його роботи так і залишалась посада заступника директора департаменту в АТ «Укрзалізниця») не може впливати на зменшення виплат за вимушений прогул по ст.235 КЗпП.
Вказане підтверджується правовими висновками Верховного Суду, зокрема, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 (№ 61- 134ас18), Верховним Судом висновано, що відповідно до статті 235 КЗпП України виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.
Строки звернення працівника до суду є складовою механізму реалізації права на судовий захист та є належною гарантією забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин, то за вищевикладених умов позивач не може бути позбавлений права на судовий захист шляхом виснування, що строк звернення до суду закінчився на наступний день після ніким не анонсованого заздалегідь і неочікуваного для багатьох осіб , в т.ч. позивача, рішення КМУ про завершення карантину.
З огляду на те, що до 22.06.2023 року відповідачем не вчинялися дії по доведенню до відома позивача та ознайомлення його в належний спосіб з оскаржуваним наказом від 01.04.2022 року, то, на переконання сторони позивача, останнім дотримано визначені ст. 233 КЗпП строки звернення до суду з відповідним позовом.
В окремо поданому клопотанні від 17 травня 2025 року представник відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» адвокат Редевич Оксана Миколаївна просить зупинити провадження у справі № 361/7276/23 за апеляційною скаргою АТ «Укрзалізниця» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22.11.2024 у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - до закінчення перегляду судового рішення у подібних правовідносинах у касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі № 758/4178/22 за касаційною скаргою акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Подільського районного суду                       м. Києва від 27.10.2023 та постанову Київського апеляційного суду від 01.04.2024 року.
Клопотання обгрунтовано тим, що правовідносини у справі, що розглядається №361/7276/23 та у справі №758/4178/22 є подібними, так як мають тотожний предмет спору (зокрема, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час призупинення дії трудового договору з працівником), та стосуються умов застосування однієї правової норми (застосування ч. 2 ст. 235 КЗпП України) за аналогією закону до правовідносин, які не пов`язані із незаконним звільненням працівника або переведенням його на іншу роботу, зокрема, до правовідносин щодо призупинення дії трудового договору.
Отже, висновок щодо застосування ч. 2 ст. 235 КЗпП України за аналогією до правовідносин, пов`язаних з призупиненням дії трудового договору, який за результатами розгляду справи №758/4178/22 буде сформовано Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду Верховного Суду вплине на правильність вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у справі №361/7276/23.
В судовому засіданні 02 червня 2025 року представник відповідача Редевич О.М. подане клопотання про зупинення провадження у справі не підтримала, просила його не розглядати.
Рух справи у суді апеляційної інстанції
Автоматизованим розподілом судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 23 січня 2025 2024 року визначено склад колегії суддів:                   Олійник В.І. - головуючий суддя, судді:  Музичко С.Г., Сушко Л.П. для розгляду справи №361/7276/23.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника відповідачча Акціонерного товариства «Українська залізниця» адвоката Редевич Оксани Миколаївни на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2024 року, справу призначено до розгляду.      
У зв`язку з переведенням судді-доповідача Олійника В.І. до складу іншої судовох палати та зміною спеціалізації на підставі розпорядження керівника апарату від 27 лютого 2025 року призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи 361/7276/23.
Повторним автоматизованим розподілом судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 27 лютого2025 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Ратнікова В.М., судді Левенець Б.Б., Борисова О.В. для розгляду справи №361/7276/23.
В судовому засіданні апеляційного суду  представник відповідача  Акціонерного товариства «Українська залізниця» адвокат Редевич  Оксана Миколаївна  повністю  підтримала доводи апеляційної скарги та просила скаргу  задовольнити.
Предстанник позивача ОСОБА_1 адвокат Літвінов Роман Олександрович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги  заперечував, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанціцї - без змін.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника відповідачча Акціонерного товариства «Українська залізниця» адвоката Редевич Оксани Миколаївни підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до наказу АТ «Укрзалізниця» № 2276/ОС від 12 серпня 2021 року ОСОБА_1 переведено на роботу постійно з 13 серпня 2021 року з посади начальника управління адміністративного забезпечення на посаду заступника директора Департаменту цінової політики.
12 серпня 2021 року між АТ «Укрзалізниця» та       ОСОБА_1 ем підписано трудовий договір № 477-2021.
Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 трудового договору цей договір укладено відповідно до статті 23 Кодексу законів про працю України та є таким, що укладається на невизначений строк. Цей договір не є контрактом у розумінні частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України.
На підставі цього договору виникають трудові відносини між роботодавцем та працівником.
Згідно з пунктом 6.2 (підпунктами 6.2.1-6.2.5) укладеного між сторонами трудового договору, цей договір може бути припинений: за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України; у зв`язку з закінченням строку цього договору відповідно до пункту другого частини першої статті 36 КЗпП України (у разі прийняття на роботу працівника на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, або на час виконання певної роботи відповідно до пункту 1.1 цього договору); з ініціативи працівника у випадках, передбачених законодавством України (статті 38, 39 КЗпП України); з ініціативи роботодавця у випадках, передбачених законодавством України (статті 40, 41 КЗпП України); з інших підстав, передбачених законодавством України.
Пунктом 6.4 договору визначено, що цей договір може бути достроково розірваний з підстав, передбачених законодавством України.
Згідно з пунктом 7.1 трудового договору, цей договір діє з 13 серпня 2021 року та є безстроковим трудовим договором, що укладається на невизначений строк. Строк дії цього договору встановлений за погодженням сторін.
Відповідно до Положення про Департамент цінової політики, Департамент цінової політики є структурним підрозділом апарату управління АТ «Укрзалізниця».
Розділом 2 Положення про Департамент цінової політики передбачено, що основним завданням Департаменту є: організація роботи з вибіркового аналізу вартості робіт, послуг, продукції, що закуповуються для забезпечення потреб товариства в тому числі у афілійованих підприємств; організація роботи з вибіркового аналізу вартості послуг, робіт та продукції, які не пов`язані, з перевезеннями, під час їхньої реалізації стороннім споживачам за вільними цінами; проведення роботи щодо удосконалення системи формування вартості послуг, робіт, продукції в доходній частині; проведення разом з причетними структурними підрозділами товариства робіт з організації, удосконалення та актуалізації автоматизованих інформаційних систем; збір, накопичення, систематизація та аналіз інформації в межах компетенції Департаменту, у тому числі у частині ціноутворюючих чинників; надання правлінню товариства пропозицій щодо покращення фінансово-господарської діяльності регіональних філій, філій товариства; організація взаємодії зі структурними підрозділами апарату управління товариства, регіональними філіями, філіями у частині питань, що відносяться до компетенції Департаменту.
Відповідно до витягу з наказу АТ «Укрзалізниця» № Ц-42/6-В від 24 лютого 2022 року встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до відміни для працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця». Згідно з додатком № 1 до наказу від 24 лютого 2022 року період простою заступнику директора Департаменту цінової політики   ОСОБА_1 у встановлено з 24 по 28 лютого 2022 року.
Згідно з актом простою від 24 лютого 2022 року у зв`язку із запровадженням воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року                   № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», яким передбачається, що тимчасово, на період дії правого режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» з 24 лютого 2022 року зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі задачі, вказаний акт підписаний, у тому числі, й директором Департаменту цінової політики ОСОБА_1.
Оскаржуваним наказом АТ «Укрзалізниця» № 389/ОС від 01 квітня 2022 року припинено з 01 квітня 2022 року простій, введений наказом № Ц-42/6 від 24 лютого 2022 року працівникам, які зазначені у Додатку № 1 до цього наказу; з 01 квітня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинено дію трудових договорів з працівниками, які зазначені у Додатку № 1 до цього наказу. 
З витягу з додатку до наказу АТ «Укрзалізниця» від 01 квітня 2022 року № 389/ос вбачається, що у переліку працівників з якими призупиняється дія трудового договору під № 17 значиться ОСОБА_1 заступник директора Департаменту цінової політики. Підставою для прийняття даного наказу стали: листи-клопотання керівників регіональних філій, філій керівників структурних підрозділів. 
Зі змісту оскаржуваного наказу також вбачається, що він прийнятий у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 № 64/2022 (зі змінами) воєнного стану, керуючись статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів.
22.06.2023 року листом, на запит  ОСОБА_1 від 13.06.2023 року, АТ «Українська залізниця» надала позивачу наказ № 389/ОС від 01 квітня 2022 року та витяг до вказаного наказу.
Задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції посилався на те, щояк вбачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваного наказу АТ «Укрзалізниця» від 01 квітня 2022 року № 389/ос, призупиняючи дію трудового договору з позивачем на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідач виходив з неможливості надання позивачу та виконання ним роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства та запровадження, відповідно до Указу ПрезидентаУкраїни від 24 лютого 2022року №64/2022, воєнного стану.
Відповідач не довів та не зазначив, яким чином сам лише факт військової агресії впливає на абсолютну неможливість виконання позивачем роботи та, відповідно, відсутність такої у роботодавця. При розгляді даної справи по суті відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що на момент видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, Департамент цінової політики АТ «Укрзалізниця», в якому працював позивач, не здійснював свій основний вид діяльності. З часу запровадження воєнного стану АТ «Укрзалізниця» активно працює, залишається транспортом, який виконує свою функцію щодо перевезення вантажів та пасажирів. Виходячи з посади, яку обіймав позивач, виконання ним трудових обов`язків могло бути забезпечено у дистанційному режимі, однак цього позивачем забезпечено не було. З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку, що призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним, оскільки обставин неможливості відповідача у зв`язку з військовою агресією проти України надати позивачу роботу, а останнім її виконувати в цій справі не встановлено.
Відповідно до довідки № 335 від 16 серпня 2023 року, виданої                                      АТ «Укрзалізниця», за період з січня по лютий 2022 року позивачу нараховано заробітну плату у розмірі 163751 грн. 21 коп., середньоденна заробітна плата становить 6550 грн 05 коп, середньомісячна заробітна плата-127 725 грн 94 коп, фактична кількість відпрацьованих робочих днів у січні 2022 року - 8 днів, у лютому 2022 року - 17 днів, кількість робочих днів згідно з графіком: січень 2022 року - 19 днів, лютий 2022 року -20 днів.
При визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачем взято розмір середньоденної заробітної плати у розмірі 6550 грн 052 коп, вказаний відповідачем у довідці № 335 від 16 серпня 2023 року. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня призупинення дії трудового договору з 01 квітня 2022 року по день постановлення судового рішення у справі. Вимушений прогул позивача за період з 01 квітня 2022 року по 22 листопада 2024 року складає 683 робочі дні (683*6550,05 грн = 4 473684 грн 125 коп). З огляду на зазначене з присудженої позивачу сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід утримати установлені законодавством України податки і збори.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції  про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,  з наступних підстав.
Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24  лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.
Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.
15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Частинами першою та другою Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (тут і далі в редакції на час винесення оспорюваного наказу від 01 квітня 2022 року) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень ЦПК України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і  тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.
Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.
Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.
Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.
Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.
Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у  зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.
Водночас, таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.
Як на підставу для призупинення дії трудового договору з працівниками АТ  «Укрзалізниця», у тому числі з ОСОБА_1, відповідач в оспорюваному наказі посилався на неможливість надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталося у зв`язку з  втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства.
Разом з тим, за встановленими судом обставинами, як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи, АТ «Укрзалізниця» здійснювало свою діяльність.
Трудові відносини відповідач призупинив вибірково з окремими працівниками, а не з усіма працівниками. Принцип такої вибірковості АТ «Укрзалізниця» не обґрунтувало.
Обставин неможливості забезпечити позивача роботою (зокрема, шляхом переведення на іншу роботу або залучення до роботи за дистанційною формою організації праці) чи продовжити для нього простій відповідач не довів.
При цьому, саме по собі зменшення обсягів господарської діяльності не є тією обставиною, яка надає роботодавцю право призупиняти трудові договори з працівниками на підставі статті 13 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2024 року у справі № 933/411/22 (провадження № 61-13296св23) зазначено, що: «роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23), від 14 вересня 2023 року у справі № 754/5488/22 (провадження № 61-6588св23), від 14 лютого 2024 року у справі № 201/791/23 (провадження № 61-11881св23)».
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У пункті 45 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року, яке набуло статусу  остаточного 17 червня 2011 року, зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (…). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (…)».
У справі, що переглядається, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним, оскільки обставин неможливості відповідача у зв`язку з військовою агресією проти Українина дати позивачу роботу, а останньому її виконувати не встановлено й доводи АТ «Укрзалізниця» цього не спростовують.
Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, визнанняпротиправним та скасування наказу АТ «Українська залізниця» № 389/ОС від 01 квітня 2022 року у частині призупинення дії трудового договору з  ОСОБА_1 ем заступником директора Департаменту цінової політики АТ«Українська залізниця».
Частиною другою та сьомою статті 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).
У пункті 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку №100).
З наданої до суду першої інстанції довідки № 335 від 16 серпня 2023 року, виданої АТ «Укрзалізниця» за період з січня по лютий 2022 року позивачу нараховано заробітну плату у розмірі 163 751 грн. 21 коп., середньоденна заробітна плата становить 6550 грн. 05 коп., середньомісячна заробітна плата 127 725 грн. 94 коп., фактична кількість відпрацьованих робочих днів у січні 2022 року- 8 днів, у лютому 2022 року- 17 днів, кількість робочих днів згідно з графіком: січень 2022 року- 19 днів, лютий 2022 року -20 днів.
При визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачем взято розмір середньоденної заробітної плати у розмірі 6550 грн. 52 коп., вказаний відповідачем у довідці № 335 від 16 серпня 2023 року.
 З огляду на  зазначене, суд першої інстанції прийшов до вірного  висновку  про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня призупинення дії трудового договору з 01 квітня 2022 року по день постановлення судового рішення у справі. Вимушений прогул позивача за період з 01 квітня 2022 року по 22 листопада 2024 року складає 683 робочі дні. (683*6550,05 грн.=4 473684 грн. 125 коп.).
У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року по справі № 6-511цс16 зроблено правовий висновок, що «виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин».
Такий висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 (провадження № 11-134ас18), яка не вбачала підстав для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року (у справі № 6-511цс16).
За юридичною позицією Конституційного Суду України право на судовий захист як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002).
Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Отже, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в цивільному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про обгрунтованість розрахунків суду першої інстанції щодо визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачем з вини відповідача та погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 4473684 грн 15 коп.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу (див. постанови Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц, від 06 червня 2024 року в справі № 367/569/23, від 18 січня 2023 року у справі № 752/23602/20, від 17 січня 2025 року у справі № 761/3896/23).
Прийшовши до обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 4473684 грн 15 коп,  суд першої інстанції інстанції в резолютивній частині рішення помилково не вказав, що така сума стягується з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів. 
Тому абзац третійрезолютивної частини рішення суду першої інстанції належить викласти в такій редакції: «Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі - 4 473 684 (чотири мільйони чотириста сімдесят три тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 15 коп. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів».
Доводи апеляційної скарги про те, що до правовідносин, що виникають у зв`язку з призупиненням трудового договору, не можуть бути застосовані норми статті 235 КЗпП України в частині, що регулює виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу,  колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року в справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24) зазначено, що  КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, з урахуванням положень статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України
Відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватись не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним й поновленням дії трудового договору, а так само виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, застосовуючи норми статті 235 КЗпП України.
Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, у випадку обґрунтованості призупинення дії трудового договору. Якщо ж незаконні дії роботодавця (незаконне призупинення дії трудового договору) позбавили працівника можливості працювати, то на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівнику середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі.
При передачі справи на розгляд Об`єднаної палати колегія суддів вважала необхідним відступити від висновків щодо застосування статті 235 КЗпП України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року у справі № 161/8196/22 (провадження № 61-6897св23) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2024 року у справі № 761/14792/22 (провадження № 61-7969св24).
У вказаних постановах суд касаційної інстанції застосував статтю 235 КЗпП України за аналогією закону до правовідносин у зв`язку із призупиненням дії трудового договору. За таких обставин, з урахуванням викладеного, Об`єднана палата вважає, що немає підстав для відступу від висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року у справі № 161/8196/22 (провадження № 61-6897св23) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2024 року у справі № 761/14792/22 (провадження № 61-7969св24) щодо застосування статті 235 КЗпП України у подібних правовідносинах».
Доводи апеляційної скарги про те, що обсяги господарської діяльності AT «Укрзалізниця» у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України критично зменшилися, що підтверджується консолідованими фінансово-економічними показниками по AT «Укрзалізниця» за 1 квартал 2022 року, закупівля товарів, робіт і послуг у період з 24.02.2022 року по 01.04.2022 року  була обмежена,  правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.
 У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 465/4855/23 (провадження № 61-6755св24), де вирішувався подібний спір між працівником та роботодавцем - АТ «Укрзалізниця», зазначено, що на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору і на час розгляду справи АТ «Укрзалізниця» здійснювало свій основний вид діяльності та надавало послуги, як національний перевізник вантажів та пасажирів. Дію трудових договорів відповідач призупинив вибірково з окремими працівниками, у тому числі з позивачем, але не з усіма працівниками. Із переважною більшістю колективу АТ «Укрзалізниця» дію трудових договорів не було призупинено.
Сама по собі обставина зменшення замовлень послуг відповідача після введення воєнного стану на території України не свідчить про неможливість роботодавця забезпечити позивача роботою.
У вищевказаній справі Верховний Суд указав, що оскільки відповідач не довів і у справі не встановлено обставин абсолютної неможливості надання відповідачем позивачу роботи у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, а позивачу - її виконувати, тому суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним.
Верховний Суд у своїх постановах: від 15 вересня 2023 року у справі № 161/7449/22 (провадження № 61-735св23), від 31 січня 2024 року у справі № 161/8196/22 (провадження № 61-6897св23), від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22 (провадження № 61-17848св23), від 14 лютого 2024 року у справі № 464/2944/23 (провадження № 61-13092св23), неодноразово висловлював свою позицію щодо обов`язку суду з`ясовувати, а відповідача - довести, неможливість надання та виконання такої роботи.
Вказана судова практика є незмінною.
У справі, яка переглядається апеляційним судом, відповідачем не доведено та з матеріалів справи не вбачається абсолютної неможливості виконання позивачем роботи з огляду на те, що АТ «Укрзалізниця» на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору і на час розгляду справи здійснювало свій основний вид діяльності та надавало послуги, як національний перевізник вантажів та пасажирів. Дію трудових договорів відповідач призупинив вибірково з окремими працівниками, у тому числі з позивачем, але не з усіма працівниками. Із переважною більшістю колективу АТ «Укрзалізниця» дію трудових договорів не було призупинено.
АТ «Укрзалізниця» не припиняло своєї господарської діяльності після запровадження воєнного стану й судом не встановлено, що на час видання оспорюваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника -виконувати її. Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 06 листопада 2024 року у справі № 359/6714/23, провадження № 61-8920св24.
Таким чином, у спірних правовідносинах наявні підстави для визнання незаконним та скасування оскаржуваного наказу роботодавця у частині призупинення дії трудового договору з позивачем.
Доводи апеляційної скарги про те, що станом на дату звернення позивача до суду з даним позовом (серпень 2023 року), строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, позивач пропустив, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Дія трудового договору з позивачем була призупинена 01 квітня 2022 року.
Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на  момент звернення позивача до суду) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
З 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на усій території України діяв карантин, встановлений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами та доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України).
Пунктом 1 Глави ХІХ «Прикінцеві положення» визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
З огляду на викладене, оскільки оскаржуваний наказ був винесений відповідачем під час дії карантину, який завершився 30 червня 2023 року, правильним є висновок суду першої інстанції, що при зверненні до суду 28 серпня 2023 року позивач не пропустив встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України строк.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 29 травня 2025 року у справі № 947/25850/23, за касаційною скаргою АТ «Українська залізниця».
Доводи апеляційної скарги про те, що  попри наявні в матеріалах справи дві довідки щодо розміру середньоденної заробітної плати позивача, суд безпідставно керувався тією довідкою, яку надав позивач (№335 від 16.08.2023року), хоча у спірних правовідносин вона не може використовуватись, оскільки середньоденна заробітна плата в ній розрахована для події, яка мала б настати у березні 2022 року, а не у квітні 2022 року,  правильності висновків  суду також не спостовують, з огляду на наступне.
Cудом встановлено, що згідно з наказом АТ «Укрзалізниця» від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В установлено режим простою з 24 лютого 2022 року для працівників апарату управління відповідно до Додатку 1.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив і надав докази того, що позивачу було встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до 28 лютого 2022 року та з 01 березня 2022 року до 31 березня 2022 року (а. с. 113, 116, 117 т. 1).
Наказом АТ «Укрзалізниця» від 01 квітня 2022 року № 389/о припинено простій, з частиною працівників, у тому числі з позивачем, призупинено трудові відносини до завершення дії воєнного стану, зокрема, зі заступником директора Департаменту цінової політики ОСОБА_1.
Обчислюючи середній заробіток за час перебування у вимушеному прогулі ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з розрахунку заробітної плати за  січень, лютий 2022 року, за два останні місяці, коли позивач отримував заробітну плату.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього-п`ятого пункту 4 цього Порядку, а саме з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.
Установлено, що дію трудового договору з позивачем було призупинено з 01 квітня 2022 року.
Тобто, розрахунковим періодом є лютий та березень 2022 року. У березні 2022 року позивач  перебував у простої. Матеріали справи не містять доказів того, що працівник у період простою був залучений до роботи. 
Таким чином, оскільки позивач перебував у простої, матеріали справи не містять даних про середній заробіток позивача за березень 2022 року, що передує події, тому при визначенні розміру середньої заробітної плати судом першої інстанції обгрунтовано взято січень, лютий 2022 року,  два останні місяці, коли позивач отримував заробітну плату.
Відповідно до довідки № 335 від 16 серпня 2023 року, виданої АТ «Укрзалізниця» за період з січня по лютий 2022 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату у розмірі 163751 грн. 21 коп., середньоденна заробітна плата становить 6550 грн. 05 коп., середньомісячна заробітна плата 127725 грн. 94 коп., фактична кількість відпрацьованих робочих днів у січні 2022 року -8 днів, у лютому 2022 року- 17 днів., кількість робочих днів згідно з графіком: січень 2022 року - 19 днів, лютий 2022 року- 20 днів.
При визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачем взято  середньоденну заробітну плату у розмірі 6550 грн. 052 коп., вказану відповідачем у довідці № 335 від 16 серпня 2023 року.
Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня призупинення дії трудового договору з 01 квітня 2022 року по день постановлення судового рішення у справі. Вимушений прогул позивача за період з 01 квітня 2022 року по 22 листопада 2024 року складає 683 робочі дні. (683*6550,05 грн.=4 473684 грн. 125 коп.).
Довідка № 335 від 16 серпня 2023 року видана АТ «Укрзалізниця», підписана її посадовими особами, доказів того, що дана довідка містить недостовірні відомості відповідачем не надано та матеріали справи не містять, а відтак, у суду відсутні підстави ставити під сумнів її достовірність.
Доводи апеляційної скарги про те, що Броварський міськрайонний суд Київської області стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу майже за два роки та вісім місяців. Більша частина даного періоду викликана зволіканням позивача зі зверненням до суду, що вочевидь вказує на вину позивача,  колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Як зазначалося вище, згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на  момент звернення позивача до суду) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Судом встановлено, що оспорюваний наказ № 389/ОС відповідачем прийнято 01 квітня 2022 року.
Матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу надання вказаного наказу позивачу на ознайомлення у 2022 році.
З матеріалів справи вбачається, що лише 22.06.2023 листом, на запит  ОСОБА_1 від 13.06.2023 року, АТ «Українська залізниця» надала позивачу для ознайомлення наказ № 389/ОС від 01 квітня 2022 року та витяг до вказаного наказу.
Відтак, даний трудовий спір розглядався більше одного року не з вини працівника, отже виплата середнього заробітку здійснюється за весь період вимушеного прогулу. Вимогами статті 235 КЗпП України не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за певних обставин.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи апеляційної скарги представника відповідачча Акціонерного товариства «Українська залізниця» адвоката Редевич Оксани Миколаївни  щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Поряд з цим, враховуючи, що в резолютивній частині оскаржуваного рішення суд першої інстанції помилково не вказав, що середній заробіток підлягає стягненню з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків і зборів, то керуючись ст. 376 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2024 року в частині вирішення вимоги про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулунеобхіднозмінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі - 4 473 684 (чотири мільйони чотириста сімдесят три тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 15 коп. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів».
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» адвоката Редевич Оксани Миколаївни задоволено частково шляхом викладення абзацу третього резолютивної частини рішення в новій редакції, а по суті судове рішення залишено без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» адвоката Редевич Оксани Миколаївни задовольнити частково.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2024 року в частині вирішення вимоги про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі - 4 473 684 (чотири мільйони чотириста сімдесят три тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 15 коп. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

 
Головуючий:                                               Судді: