ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6084/25 Справа № 191/4930/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Окладнікова О. І. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2025 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів: Єлізаренко І.А., Макарова М.О., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Млин Синельникове»
на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2025 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Млин Синельникове» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, –

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Млин Синельникове» (далі – ТОВ «Млин Синельникове») про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 01 березня 2023 року вона була прийнята на роботу до ТОВ «Млин Синельникове» на посаду водія автотранспортних засобів із встановленим окладом (тарифною ставкою) 6 800,00 грн. на місяць. 07 квітня 2023 року вона написала ім`я директора ТОВ «Млин Синельникове» письмову заяву про її звільнення з роботи за згодою сторін.

В подальшому, пропрацювавши два тижні, як передбачено діючим законодавством України, вона 19 квітня 2023 року була звільнена з роботи, що також підтверджується відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Позивачка вказувала, що при звільненні трудову книжку та копію наказу про звільнення вона не отримала і на сьогоднішній день їй ці документи не вручені, на її неодноразові письмові звернення до відповідача з відповідною вимогою відповіді не отримала.

Зазначала, що кількість відпрацьованих нею робочих днів у березні 2023 року складає 23 робочих дня, у квітні 13 робочих днів. Загальна кількість відпрацьованих робочих днів становить 36 днів. Середня заробітна плата за відпрацьований період з 01 березня 2023 року до 19 квітня 2023 року складає 11 198,05 грн. (6 800,00 грн. за березень + 4 398,05 грн. за квітень). Шляхом ділення вказаного середнього заробітку на кількість відпрацьованих робочих днів (11 198,05 : 36) розмір середньоденного заробітку складає 311,06 грн. Кількість робочих днів з 20 квітня 2023 року по 03 листопада 2023 року (день звернення до суду з позовом) становить 142 дні.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 44 170,52 грн.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Млин Синельникове» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 квітня 2023 року по 03 листопада 2023 року в розмірі 44 170,52 грн.

У поданій 16 квітня 2025 року безпосередньо до суду апеляційної інстанції засобами поштового зв`язку апеляційній скарзі ТОВ «Млин Синельникове», посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не звернув увагу на те, що саме недобросовісні дії (бездіяльність) позивачки призвели до того, що вона не отримала копії наказу про звільнення та трудової книжки. Позивачкою не доведено, що вона була позбавлена можливості забрати копію наказу про звільнення та трудову книжку в день звільнення. При цьому сама позивачка жодного разу не зверталась до підприємства ані в письмовій формі, ані в будь-якій іншій із заявою про видачу копії наказу про звільнення та видачі трудової книжки. Оскільки затримка видачі копії наказу про звільнення та трудової книжки позивачці відбулася не з вини роботодавця, а тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з затримкою видачі їй копії наказу про звільнення та трудової книжки, відсутні.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу поданим представником позивачки ОСОБА_1 - адвокатом Миргородським В.П., сторона позивача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

У поданих запереченнях на відзив позивачки на апеляційну скаргу, представник відповідача наголосив на незгоді з рішенням суду та відзивом позивачки, наполягав на задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ, що виникають з трудових відносин (пункт 2 частини четвертої статті 19 ЦПК України).

Згідно пункту 2 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді, а також оголошенням на вебпорталі Судової влади України.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі встановлено, що позивачка ОСОБА_1 відповідно до наказу (розпорядження) № 12/К від 28 лютого 2023 року була прийнята з 01 березня 2023 року на посаду водія автотранспортних засобів до ТОВ «Млин Синельникове» із встановленим окладом (тарифною ставкою) 6 800,00 грн. (а.с.49), про що було зроблено відповідний запис від 01 березня 2023 року у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а.с.54-59).

07 квітня 2023 року ОСОБА_1 написала заяву на ім`я директора ТОВ «Млин Синельникове» про її звільнення за згодою сторін (а.с.47).

Наказом (розпорядженням) від 17 квітня 2023 року № 6 позивачку звільнено з посади у ТОВ «Млин Синельникове» з 17 квітня 2023 року на підставі ст. 38 КЗпП України. Підпис працівника про ознайомлення з наказом (розпорядженням) відсутній (а.с.48).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 допущено порушення вимог частини першої статті 47 КЗпП України в частині, що стосується видачі копії наказу про звільнення та трудової книжки, а тому, вимога позивачки про стягнення з ТОВ «Млин Синельникове» на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України (у редакції на час звільнення ОСОБА_1 з роботи) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05 лютого 2021 року № 1217-ІХ, що набрав чинності 10 червня 2021 року, відбулося скасування вимоги щодо видачі оригіналу трудової книжки при звільненні працівника та відповідальності за затримку у видачі.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 05 лютого 2021 року № 1217-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати належно оформлену трудову книжку працівнику, з яким укладено трудовий договір до набрання чинності цим Законом та який звільняється до завершення процедури включення до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутніх відомостей про трудову діяльність, у день звільнення.

При цьому до внесення змін згідно до Закону України від 05 лютого 2021 року № 1217-IX попередня редакція частини 1 статті 47 КЗпП України передбачала, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі – Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно з пунктом 4.1 та пунктом 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Частиною п`ятою статті 235 КЗпП України (у редакції на час звільнення ОСОБА_1 з роботи) передбачено, що у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

В попередній редакції вказаної статті, відповідальність наставала у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу.

У постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 569/6979/20 (провадження № 61-429св21) вказано, що за змістом зазначеної норми (частини п`ятої статті 235 КЗпП України) закону середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню. Отже, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Таким чином, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка у видачі копії наказу про звільнення та трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі копії наказу про звільнення та трудової книжки.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, обов`язок доведення розподіляється між сторонами таким чином: позивач повинен довести факти, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, відповідач – факти, на які він посилається в обґрунтування своїх заперечень проти позову.

Встановлено, що наказом (розпорядженням) від 17 квітня 2023 року № 6 ОСОБА_1 звільнено з посади у ТОВ «Млин Синельникове» з 17 квітня 2023 року на підставі ст. 38 КЗпП України.

Сторонами не заперечується, що при звільненні розрахунок із позивачкою було здійснено в повному обсязі.

17 квітня 2023 року ТОВ «Млин Синельникове» направило на адресу ОСОБА_1 лист № 17004/23 від 17 квітня 2023 року, яким повідомлено про необхідність з`явитися до відділу кадрів за адресою: АДРЕСА_1 , для отримання трудової книжки та повідомлено, що вона має право подати письмову згоду на направлення трудової книжки поштою, проте вказаний лист був повернутий за закінченням терміну зберігання (а.с.104, 105).

Тобто, відповідач належним чином виконав свої обов`язки щодо інформування позивачки про необхідність отримання трудової книжки, водночас сама позивачка не з`явилася для отримання копії наказу та трудової книжки, не повідомила про обставини, що могли унеможливити отримання документів.

Отже, затримка видачі копії наказу про звільнення та трудової книжки позивачці відбулася не з вини роботодавця, а тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з затримкою видачі їй копії наказу про звільнення та трудової книжки, відсутні.

Твердження ОСОБА_1 про те, що відповідачем не надано доказів на підтвердження своїх доводів про те, що позивачка умисно не отримала копію наказу про звільнення та трудову книжку, відхиляються апеляційним судом, оскільки право працівника отримати копію наказу про звільнення та трудову книжку в день звільнення пов`язується не лише з обов`язком роботодавця видати копію наказу про звільнення та трудову книжку, а й з обов`язком працівника їх забрати, якщо роботодавець створив всі умови для їх вчасної видачі.

Визначена статтею 13 ЦПК України диспозитивність судового процесу передбачає право учасників справи довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, проте позивачем не доведено, що він був позбавлений можливості отримати трудову книжку, перебуваючи в день звільнення на роботі. Також позивач не заперечував, що відповідальний працівник відділу кадрів особисто, або через інших працівників просив з`явитись позивача за трудової книжкою.

Вказані обставини свідчать про відсутність умисних винних дій (бездіяльності) роботодавця у затримці видачі трудової книжки у розумінні положень частини п`ятої статті 235 КЗпП України, тому затримка видачі копії наказу про звільнення та трудової книжки відбулась не з вини роботодавця.

Із наведених міркувань колегія суддів відхиляє доводи позивачки про наявність підстав для сплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу через несвоєчасну видачу копії наказу про звільнення та трудової книжки, оскільки за обставин цієї справи в затримці видачі копії наказу про звільнення та трудової книжки немає вини відповідача.

Колегія суддів наголошує, що трудове законодавство України побудоване на балансі прав та обов`язків як працівника, так і роботодавця. За положеннями трудового законодавства невиконання зобов`язань, як і зловживання правами, не допускається.

Реалізація передбаченого статтею 47 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) права працівника отримати трудову книжку та копію наказу про звільнення кореспондується не лише з обов`язком роботодавця видати вказані документи, а й із добросовісною поведінкою самого працівника, який за наявності відповідної пропозиції роботодавця та фактичної можливості отримати ці документи, не ухиляється від їх отримання.

Фактичне не підписання та не отримання 17 квітня 2023 року ОСОБА_1 наказу про її звільнення з роботи та у період з 20 квітня 2023 року по 03 липня 2023 року пов`язано виключно із поведінкою та бездіяльністю самої позивачки.

Як убачається з матеріалів справи, а саме копій табелів використання робочого часу у квітні 2023 року позивачка перебувала на робочому місці 3 та 4 квітня 2023 року (понеділок та вівторок) у подальшому в табелі з 5 до 15 квітня 2023 року (робочі дні) зазначено НЗ — неявки з нез”ясованих причин. 17 квітня 2023 року (понеділок) — день звільнення позивачки, не містить у табелі даних щодо її перебування на робочому місці (а.с.52-53). Однак, дані обставини не були спростовані позивачкою.

Саме у день звільнення позивачки, 17 квітня 2023 року відповідачем було направлено на її адресу лист № 17004/23 від 17 квітня 2023 року, яким повідомлено про необхідність з`явитися до відділу кадрів за адресою: АДРЕСА_1 , для отримання трудової книжки та повідомлено, що вона має право подати письмову згоду на направлення трудової книжки поштою. Крім того, у додатках до листа було направлено на адресу ОСОБА_1 копію наказу про припинення трудового контракту №6 від 17.04.2023 року, який 18 травня 2023 року був повернутий за закінченням терміну зберігання (а.с.104, 105).

Такі дії ОСОБА_1 , як і її твердження про вину роботодавця в затримці видачі їй копії наказу про звільнення та трудової книжки у день звільнення, свідчать про зловживання останньою своїм правом на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу через затримку видачі копії наказу про звільнення та трудової книжки та порушує баланс інтересів суб`єктів трудових правовідносин у цій справі.

Так само, позивачкою не доведено, а судом апеляційної інстанції не встановлено, що відповідачем було створено перешкоди позивачці в ознайомленні з наказом про її звільнення та отриманні трудової книжки.

Твердження ОСОБА_1 на те, що вона неодноразово зверталася до відповідача із письмовими заявами про видачу їй копії наказу про звільнення та трудової книжки, нічим не підтверджені, в матеріалах справи відсутні належні докази письмового звернення позивачки до відповідача із вимогою надати їй копію наказу про звільнення або трудову книжку, і останній відмовив у цьому.

Колегія звертає увагу на те, що вина роботодавця у несвоєчасній видачі наказу про звільнення та трудової книжки, яка тягне за собою стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу викликаного затримкою їх видачі виникає у тому випадку, коли роботодавець умисно не вчиняє дії з видачі.

Однак, позивачкою не доведено умисних дій відповідача у затримці видачі наказу про звільнення та повернення трудової книжки, як і не доведено, що вона особисто в день звільнення була присутня на роботі та вчиняла дії для отримання наказу про звільнення та трудової книжки та до дня звернення до суду, а відповідач при цьому чинив їй перешкоди.

Посилання позивачки на те, що після звільнення з ТОВ «Млин Синельникове» вона була позбавлена можливості працевлаштуватися, чим було порушено її право на працю, що завдало їй майнової шкоди, також не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи. Матеріалами справи не містять доказів того, що позивачка після звільнення мала намір працевлаштуватись на іншу роботу, однак її стримувало чи створювало перешкоди відсутність у неї на руках трудової книжки. Отже, не встановлено порушення відповідачем права позивачка на працю. 

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що з набранням чинності Закону України від 05 лютого 2021 року № 1217-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» (10 червня 2021 року) та після закінчення перехідного періоду, паперова трудова книжка фактично втрачає статус обов`язкового документу, але працівники, які хочуть отримувати відомості про трудову діяльність саме в паперовій формі, зможуть користуватися й надалі такою можливістю.

Тобто, якщо раніше стаття 47 КЗпП України передбачала обов`язок роботодавця видати у день звільнення працівнику належно оформлену трудову книжку, а порушення такого обов`язку мало суттєві матеріальні наслідки для роботодавця, то починаючи з 10 червня 2021 року, у роботодавця перестав існувати обов`язок видавати працівнику трудову книжку, а тому невнесення будь-яких відомостей про звільнення працівника у паперову трудову книжку та її невидача не несе будь-яких наслідків для роботодавця.

Таким чином, не реалізація із власної волі працівником свого права на отримання копії наказу про звільнення та трудової книжки у день звільнення не може мати наслідком юридичну чи матеріальну відповідальність роботодавця у вигляді сплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки розбалансує систему прав та обов`язків у трудових відносинах.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави вважати, що у зв`язку із затримкою видачі копії наказу про звільнення та трудової книжки мав місце вимушений прогул позивачки та були перешкоди для її працевлаштування, а на роботодавця слід покласти матеріальну відповідальність у виді стягнення середнього заробітку за вимушений прогул.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, в повному обсязі фактичні обставини не встановив, не надав оцінки тим доказам, які містять матеріали справи та надані сторонами в обґрунтування своїх позицій. 
Крім того, ухвалюючи рішення суд першої інстанції застосував норми матеріального права, які станом на час виникнення спірних правовідносин діяли у іншій редакції, а саме ч.5 ст. 235 КзпП України (в редакції від 10 березня 2021 року).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ТОВ «Млин Синельникове» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права (пункти 1, 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі – у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Таким чином, оскільки на підставі Закону України «Про судовий збір» позивачка ОСОБА_1  звільнена від сплати судового збору, то понесені ТОВ «Млин Синельникове» судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 610,40 грн. необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Млин Синельникове» – задовольнити.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Млин Синельникове» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 610,40 грн. понесені Товариством з обмеженою відповідальністю «Млин Синельникове» за подання апеляційної скарги компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 серпня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

М.О. Макаров