УХВАЛА

25 серпня 2025 року 
м. Київ
справа № 990/398/25
адміністративне провадження № П/990/398/25
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді - доповідача Коваленко Н.В., суддів: Рибачука А.І., Стародуба О.П., Стеценка С.Г., Кравчука В.М., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,
УСТАНОВИВ:
1.           ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_2 , позивачка) 20 серпня 2025 року звернулася до Верховного Суду як до суду першої інстанції з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі також Комісія, ВККС України, відповідач), у якому просить:
-          визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 12 червня 2025 року № 92/ас-25;
-          визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 21 липня 2025 року № 193/ас-25, яким ОСОБА_1 визнано такою, що не підтвердила здатність здійснювати правосуддя в апеляційному господарському суді (далі також оспорені, оскаржені рішення);
-          зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України провести повторне дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного адміністративного суду ОСОБА_1 в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами);
-          стягнути з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на користь ОСОБА_1 1 грн. 00 коп. моральної шкоди.
2.          Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями, проведеного 20 серпня 2025 року, для розгляду цієї справи визначена колегія суддів у складі головуючої судді Коваленко Н.В., суддів: Рибачука А.І., Стародуба О.П., Стеценка С.Г. та Кравчука В.М.
3.          Відповідно до частин першої, другої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.
4.          Вирішуючи питання про відкриття провадження у цій справі, Суд виходить з такого.
5.          Частини перша, друга статті 55 Конституції України встановлюють, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
6.          З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди (частина п`ята статті 125 Конституції України).
7.          Юрисдикцію та повноваження адміністративних судів визначає Кодекс адміністративного судочинства України, який також встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах, що закріплене у нормах статті 1 цього Кодексу.
8.          За змістом приписів частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
9.          За правилами частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
10.          Частина третя цієї ж статті визначає, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
11.          Зокрема, згідно з частиною восьмою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, для звернення до суду у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України під час процедури проведення добору кандидатів на посаду судді, конкурсу на посаду судді чи призначення на посаду судді відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлюється місячний строк.
12.          Статтю 122 Кодексу адміністративного судочинства України доповнено частиною восьмою згідно із Законом України від 09 грудня 2023 року № 3511-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри», який набрав чинності 30 грудня 2023 року.
13.          Беручи до уваги положення частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи, а також враховуючи визначений позивачкою предмет спору, який стосується оскарження рішень ВККС України, прийнятого під час процедури проведення конкурсу на посаду судді відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та той факт, що позов поданий 20 серпня 2025 року, тобто після набрання чинності Законом України від 09 грудня 2023 року № 3511-IX та під час дії частини восьмої статті 122 вказаного Кодексу, Верховний Суд констатує, що у цьому випадку для звернення до суду встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня, коли ОСОБА_1 дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
14.          При цьому, колегія суддів підкреслює, що порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретного органу, особи (або осіб) щодо неї.
15.          День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.
16.          Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
17.          Подібні за змістом висновки щодо застосування вищезгаданих норм права викладались Верховним Судом в ухвалах від 11 липня 2022 року у справі № 990/102/22 та від 01 серпня 2023 року у справі № 990/139/23, розглянутих цим Судом як судом першої інстанції, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду у вказаних справах від 08 грудня 2022 року та від 26 жовтня 2023 року відповідно, ухвалених за результатом їх апеляційного перегляду.
18.          У справі ж, яка розглядається, позивачка оскаржує, зокрема, рішення № 92/ас-25, прийняте Комісією 12 червня 2025 року у складі Другої палати, яким вирішено:
1. Визначити, що за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидат на посаду судді апеляційного господарського суду ОСОБА_1 набрала 680,70 бала.
2. Питання про підтвердження здатності ОСОБА_1 здійснювати правосуддя в апеляційному господарському суді внести на розгляд Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у пленарному складі.
19.          Верховний Суд звертає увагу, що інформація про результати кваліфікаційного іспиту є загальнодоступною та оприлюднюється на офіційному веб-сайті Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, що передбачено частиною восьмою статті 74 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
20.          А згідно з положеннями пункту 195 параграфу 15 розділу ІІІ Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням ВККС України від 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16 (в редакції рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 19 жовтня 2023 року № 119/зп-23; зі змінами), рішення Комісії за результатами засідань Комісії оприлюднюються на веб-сайті Комісії не пізніше п`яти робочих днів після складання їх повного тексту та підписання членами Комісії.
21.          Верховний Суд установив, що рішення ВККС України від 12 червня 2025 року № 92/ас-25 розміщене в мережі Інтернет на офіційному вебсайті Комісії, однак зі змісту самого рішення та наявної на сайті інформації неможливо встановити, коли це рішення було підписане, складене у повному обсязі та оприлюднене на веб-сайті Комісії.
22.          Зміст вищевказаного рішення підтверджує, що воно прийняте відповідачем за участі, зокрема, кандидата на посаду судді апеляційного господарського суду ОСОБА_1.
23.          З урахуванням таких обставин Верховний Суд вважає, що про порушення своїх прав у зв`язку з прийняттям Комісією оспореного у цій справі рішення, позивачка повинна була дізнатись у день його прийняття - 12 червня 2025 року.
24.          Тому, беручи до уваги вищевикладене, а також визначений процесуальним законом момент, з якого розпочинається перебіг строку звернення до адміністративного суду, Верховний Суд висновує, що останнім днем такого строку в цьому конкретному випадку є 12 липня 2025 року.
25.          За наявною у системі автоматизованого документообігу суду інформацією позовна заява подана 20 серпня 2025 року, тобто з пропуском встановленого строку звернення до адміністративного суду.
26.          Представник позивачки подав до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду, обґрунтоване тим, що з повним текстом рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України № 92/ ас-25 від 12 червня 2025 року ОСОБА_1 ознайомилась лише 21 липня 2025 року, після того, як його було опубліковано на веб-сайті Комісії. Також зазначає, що це рішення на її адресу не надсилалось і не надходило.
27.          Вказані обставини представник позивачки просить визнати такими, що підтверджують поважність причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, а тому просить поновити цей строк.
28.          Вирішуючи зазначене клопотання, Верховний Суд виходить з такого.
29.          За правилами частин першої, другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
30.          Проаналізувавши вищенаведені норми, колегія суддів дійшла висновку про те, що Кодекс адміністративного судочинства України закріплює імперативне правило про те, що позов може бути поданий в межах строку звернення до адміністративного суду, чітко визначає строк, у межах яких усі зацікавлені особи можуть реалізувати гарантоване Конституцією та законами України право на звернення до суду, унормовує юридичні наслідки пропуску такого строку.
31.          Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду, за загальним правилом, починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
32.          Процесуальний закон передбачає можливість поновлення строку звернення до адміністративного суду лише уразі, якщо цей строк було пропущено з поважних причин, при цьому не надає визначення терміну «поважні причини».
33.          У судовій практиці Верховного Суду, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22 та від 26 жовтня 2023 року у справі                № 990/139/23, наведені правові позиції про те, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
34.          Ці критерії поважності причин пропуску процесуального строку окреслено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 9901/546/19, у якій акцентувалась увага й на тому, що нормами статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України передбачений обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
35.          У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду підкреслювала й те, що такими положеннями Кодексу адміністративного судочинства України чітко окреслено характер процесуальної поведінки учасників справи, який зобов`язує їх діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.
36.          Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні позовної заяви, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
37.          Встановлення ж процесуальних строків передбачено законом з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.
38.          Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
39.          З огляду на вищевикладене, Верховний Суд констатує, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, у продовж яких особа може просити про судовий захист своїх прав, свобод та інтересів.
40.          Установлення чітко зафіксованого темпорального критерію реалізації права на судовий захист у публічно - правових відносинах обумовлене, насамперед, специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у цих відносинах. Подібна за змістом правова позиція викладена й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2023 року у справі № 990/139/23.
41.          Строк звернення до адміністративного суду, в разі його пропуску, може бути поновлений лише за наявності поважних причин, що об`єктивно завадили його дотриманню. Їх існування має бути підтверджене належними, допустимим, достатніми та достовірними доказами. Доводити поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду повинна зацікавлена особа, яка подає до суду відповідний процесуальний документ поза межами вказаного строку.
42.          В матеріалах поданої у цій справі позовної заяви та в доданих до клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду документах не міститься доказів на підтвердження обставин, які представник позивачки просить визнати поважними.
43.          Поряд із цим, заявник просить витребувати такі докази Суд, про що він подав клопотання (заяву) з вимогами витребувати у Вищої кваліфікаційної комісії суддів України інформацію щодо дати опублікування на веб-сайті повного тексту рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 12 червня 2025 року № 92/ас-25.
44.          Суд не вбачає підстав для задоволення такого клопотання, оскільки, за загальним правилом, встановленим у статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, саме на сторону покладається обов`язок довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, й передбачено, що докази суду надають учасники справи.
45.          Докази, згідно з вимогами частини другої статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України, повинні бути подані разом із поданням позовної заяви. Частиною четвертою цієї ж статті визначено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.
46.          А за приписами частин першої - третьої статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом …. 
У клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено:
1) який доказ витребовується;
2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;
3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа;
4) заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Про витребування доказів за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу.
47.          Водночас, заявлені представником позивачки вимоги про витребування доказів вищенаведеним критеріям не відповідають, оскільки наявні у провадженні матеріали позову не підтверджують того, що заявник, з огляду на існування об`єктивних і незалежних від нього обставин, не може самостійно отримати і надати докази, хоча й вчинив для цього для цього усі можливі дії.
48.          Доданий до позовної заяви адвокатський запит такої інформації не містить й датований лише 18 серпня 2025 року, тобто за два дні до подання позовної заяви без зазначення обставин та причин того, чому він не міг бути поданий раніше, завчасно й у такий строк, який дозволяв би отримати на нього відповідь від розпорядника запитуваної інформації, та долучити її до позовної заяви у строк, встановлений процесуальним законом для подання доказів.
49.          Підтверджених доказами відомостей про те, чи був направлений цей адвокатський запит до ВККС України і якщо так, то коли він був отриманий Комісією, також не наведено.
50.          До того ж, встановлений частиною другою статті 24 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» п`ятиденний строк розгляду такого запиту, навіть якщо рахувати його від дати складання вказаного запиту, станом на час подання позовної заяви та постановлення цієї ухвали не минув. При цьому, точно встановити початок перебігу такого строку в обсязі наявних у справі матеріалів, не видається можливим.
51.          Зважаючи на це, Верховний Суд вважає, що заявник передчасно заявив клопотання про витребування доказів Судом й не довів наявності передбачених процесуальним законом підстав для подання на цій стадії адміністративного судового процесу такого клопотання.
52.          У підсумку Верховний Суд констатує, що стороною позивача не надано доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду. Оскільки можливість поновлення вказаного строку процесуальний закон передбачає лише у випадку існування підтверджених доказами поважних причин його пропуску, то й підстав для поновлення такого строку Верховний Суд у цьому випадку не знаходить.
53.          Отже позовна заява підлягає залишенню без руху з наданням заявниці строку для подання відповідних доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду з вимогою про визнання протиправним та скасування рішення Комісії від 12 червня 2025 року № 92/ас-25 або зазначення інших, належним чином підтверджених, причин поважності пропуску зазначеного строку.
54.          Крім того, за правилами пункту 3 частини п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, в позовній заяві зазначаються зазначення ціни позову, обґрунтований розрахунок суми, що стягується, - якщо у позовній заяві містяться вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної оскаржуваним рішенням, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.
55.          Частиною п`ятою статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
56.          У позовній заяві, разом з вимогами вирішити публічно - правовий спір, позивачка заявляє вимогу про стягнення з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на свою користь моральної шкоди у розмірі 1 грн. 00 коп.
57.          Кодекс адміністративного судочинства не містить положень про підстави відповідальності за завдану моральну шкоду і не регламентує порядок її відшкодування.
58.          Загальні положення про відшкодування шкоди та підстави відповідальності за завдану моральну шкоду містяться у Цивільному кодексі України, частинами першою - третьою статті 23 якого визначено наступне.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
59.          Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2024 року у справі № 208/8463/19 зазначав, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
60.          У цій же постанові наводиться покликання на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження  № 14-24цс21), у якій вказано, що абзац другий частини третьої статті 23 Цивільного кодексу України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.
Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин справи й доведеності позову.
61.          Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
62.          Такі правові позиції наведені у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, від 23 листопада 2022 року у справі № 686/13188/21 та від 19 квітня 2023 року у справі № 336/10216/21.
63.          Особливості відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, врегульовані статтею 1173 Цивільного кодексу України. Зокрема, частиною першою вказаної статті передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
64.          Заявляючи вимогу про стягнення з Комісії на свою користь моральної шкоди, позивачка не наводить жодних аргументів та обставин в її обґрунтування, окрім лише загального покликання на протиправність оспорених нею рішень, а також на те, що внаслідок їх прийняття позивачку фактично позбавлено доступу до професії.
65.          Проте позивачка не наводить жодного обґрунтованого розрахунку суми, що стягується, який би відповідав визначеним у законі та судовій практиці Верховного Суду критеріям, та не надає відповідних доказів на підтвердження таких обставин, що вказує на невиконання нею вимог до оформлення (форми та змісту) позовної заяви, передбачених пунктом 3 частини п`ятої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України.
66.          Відповідно до частини першої статті 169 цього ж Кодексу суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
67.          В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (частина друга статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України).
68.          У підсумку Верховний Суд дійшов висновку, що позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди належить залишити без руху з наданням позивачці десятиденного з дня вручення ухвали строку для надання доказів поважності заявлених причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з вимогою про визнання протиправним та скасування рішення від 12 червня 2025 року № 92/ас-25 або наведення інших підстав для поновлення зазначеного строку та подання доказів на їх підтвердження, а також для приведення позовної заяви у відповідність вимогам пункту 3 частин п`ятої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом зазначення обґрунтованого розрахунку суми моральної шкоди, вимоги про стягнення якої заявлені разом з вимогами вирішити публічно - правовий спір.
69.          Керуючись статтями 120, 122, 123, 171, 241, 248, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання про витребування від Вищої кваліфікаційної комісії суддів України інформації щодо дати опублікування на веб-сайті повного тексту її рішення від 12 червня 2025 року № 92/ас-25 - відмовити.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди - залишити без руху.
Встановити десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви, а саме: для подання до Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді доказів на підтвердження обставин, наведених в обґрунтуванні поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з вимогою про визнання протиправним та скасування рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 12 червня 2025 року № 92/ас-25, або наведення інших підстав для поновлення зазначеного строку та подання доказів на їх підтвердження, а також для приведення позовної заяви у відповідність вимогам пункту 3 частин п`ятої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом зазначення обґрунтованого розрахунку суми моральної шкоди, вимоги про стягнення якої заявлені позивачкою.
Роз`яснити, що у разі не усунення недоліків позовної заяви у встановлений судом строк, заява буде повернута з підстав та в порядку, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, що не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями й не оскаржується.

Суддя - доповідач                                                                                Н.В. Коваленко

Судді                                                                                                    А.І. Рибачук

                                                                                                    О.П. Стародуб

                                                                                                    С.Г. Стеценко

                                                                                                    В.М. Кравчук