ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2025 року                                 
м. Харків
справа № 638/19729/24
провадження № 22-ц/818/2272/25
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.
сторони справи:
позивач –  ОСОБА_1 
відповідач –  ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2025 року у складі судді Невеніцина Є.В.,-
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення на користь ОСОБА_1 104 150,00 грн компенсації вартості частки у праві власності на транспортний засіб марки OPEL ZAFIRA, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 та понесені судові витрати, а саме витрати на оплату правничої (правової) допомоги у розмірі 12000 грн. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17 лютого 2007 року між сторонами укладений шлюб. За час шлюбу сторонами 22.08.2023 року був придбаний транспортний засіб OPEL ZAFIRA, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який був зареєстрований на ім`я відповідача. Відповідно до акту №30/09/2024Р про оцінку транспортного засобу середньо ринкова вартість автомобіля OPEL ZAFIRA, державний номер НОМЕР_1 на дату оцінки 30.09.2024р. складає 208300,00 грн. Таким чином розмір грошової компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача за 1/2 частку відчуженого спільного майна, а саме автомобіля, без згоди позивача, становить 104150,00 грн.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2025 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 104 150 (сто чотири тисячі сто п`ятдесят) грн 00 коп. компенсації вартості частки у праві власності на транспортний засіб марки OPEL ZAFIRA, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 та понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять гривень) 20 коп та витрати на оплату правничої (правової) допомоги у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи просив рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення компенсації вартості частки у праві власності на транспортний засіб скасувати, та ухвалити нове яким стягнути на користь позивачки 60100,00 грн.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що дійсна вартість майна відповідно до звіту про оцінку складає 120200,00 грн, а тому підлягає стягненню частина саме з цієї вартості. Оцінка позивачки завищена. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Посилається на те, що суд повно та всебічно встановив обставини у справі та ухвалив законне та обґрунтоване рішення, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Одночасно просить вирішити питання про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правничу допомогу понесених у суді апеляційної інстанції у розмірі 5000 грн.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Рішення суду першої інстанції переглядається в оскаржуваній частині, а саме вартості компенсації частки спірного майна.
У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Зазначеним вимогам закону судове рішення в оскаржуваній частині відповідає в повній мірі. 
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 17 лютого 2007 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб (свідоцтво № НОМЕР_3 ). Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 04.06.2024 відкрито провадження за позовом про розірвання шлюбу між сторонами.
За повідомленням Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях автомобіль OPEL ZAFIRA за період з 22.08.2023 по 27.08.2024 був зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , а з 27.08.2024 на ім`я ОСОБА_3 .
Згідно копії договору купівлі-продажу транспортного засобу №3245/2024/4845676 зазначений автомобіль на праві власності належав відповідачу та проданий ОСОБА_3 за 48 000 грн.
Відповідно до акту №30/09/2024Р про оцінку транспортного засобу середньо ринкова вартість автомобіля OPEL ZAFIRA, державний номер НОМЕР_1 на дату оцінки 30.09.2024р. складає 208300,00 грн.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Також ст.60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашньою господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуальною користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
За положенням ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджують одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. 
Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суд має застосувати положення частини четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Відповідно до статей 77 - 80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.
Згідно з частиною 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст. 79 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Наданий позивачкою акт № 30/09/2024Р від 30.09.2024 на підтвердження ринкової вартості спірного автомобілю у розмірі 208300 грн ( а.с. 17 – 20) є належним та допустимим доказом , тому обґрунтовано взятий судом до уваги. 
Відповідно до змісту норми ст. 83 ЦПК України усі докази сторона має надавати вчасно до суду першої інстанції. В апеляційній скарзі не наведені поважні причини, з яких відповідач не зміг вчасно надати до суду першої інстанції Звіт з оцінки автомобілю, виконаний на його замовлення. (а.с. 86 - 105).
Нормою частини 7 статті 81 ЦПК України передбачено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Надання вперше до суду апеляційної інстанції доказів у відповідь на аргументи суду, відсутність посилання на ці докази у суді першої інстанції усувають відповідальність суду за незастосування частини 7 статті 81 ЦПК України, таку процесуальну поведінку суд апеляційної інстанції розцінює, як зловживання процесуальним правом, яке відповідно до ст. 44 ЦПК України є неприпустимим та порушує принцип рівності сторін, який є елементом принципу змагальності сторін, ст. 12 ЦПК України.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, лише якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, у даному випадку таких винятків не встановлено, ризики від недобросовісної процесуальної поведінки відповідача не можуть покладатися на іншу сторону спору, тому відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не приймає наданий відповідачем невчасно з власної вини вищевказаний доказ.
Отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність позовних вимог у заявленому в позові розмірі.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін. 
Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд  
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 –залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2025 року –залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 10 липня 2025 року.

Головуючий                                                         О. Ю. Тичкова
Судді                                                                         
                                                                       Ю.М. Мальованого 

                                                                       В.Б. Яцини