УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 липня 2025 року
м. Київ
 
справа № 175/4316/19
провадження № 61-7814ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", яка підписана представником Трембач Олександром Сергійовичем, на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2025 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Красвітної Т. П., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», про визнання припиненими правовідносин за договором кредиту припиненими та стягнення моральної шкоди, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
 
Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2024 року про передачу справи на розгляд іншого суду скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
01 квітня 2025 року до Дніпровського апеляційного суду надійшла заява Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк") про виправлення описки допущеної в мотивувальній частині постанови Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2025 року, в частині зазначення зареєстрованого місця проживання позивача станом на час звернення з позовом до суду.
 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2025 року у задоволенні заяви АТ КБ "ПриватБанк" про виправлення описки в постанові Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2025 року - відмовлено.
 
Апеляційний суд  виходив з того, що:
            під опискою слід розуміти зроблену судом механічну (мимовільну, випадкову) граматичну помилку в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках, тощо);
            виправленню підлягають лише ті описки, що мають істотний характер. До таких належать: написання прізвищ та імен, адрес, зазначення дат і строків. Таким чином, описка трактується як явна неточність або незрозуміле формулювання;
            за змістом заяви про виправлення описки вбачається, що фактично заявник просив змінити мотивувальну частину постанови, викласти її в іншій редакції, що є недопустимим у порядку виправлення описки;
            таким чином, диспозиція вказаних норм не дозволяє під виглядом виправлення недоліків судового рішення вносити будь-які зміни до його змісту, зокрема змінювати висновки та мотиви судового рішення;
            отже, вимоги заяви про виправлення описки фактично зводяться до зміни мотивувальної частини судового рішення, яке набрало законної сили, а зазначені заявником підстави для виправлення описки в судовому рішенні, не можуть вважатися опискою у розумінні положень статті 269 ЦПК України.
 
У червні 2025 року АТ КБ "ПриватБанк" через електронний суд звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником Трембач О. С., в якій просило ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2025 року скасувати, прийняти нове рішення, яким заяву АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити та виправити описку допущену у мотивувальній частині постанови Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2025 року у справі № 175/4316/19 шляхом зазначення адреси зареєстрованого місця проживання позивача станом на дату звернення з           позовом до суду, а саме: АДРЕСА_1 .
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
апеляційний суд не звернув уваги, що Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду за наслідком касаційного перегляду рішень судів у вказаній справі постановою від 13 листопада 2024 року було преюдиційно встановлено, що: «Оскільки матеріали справи не містять доказів належного (зареєстрованого) місця проживання позивача на момент пред`явлення позову, то зазначене слід установити суду і у подальшому діяти у порядку, передбаченому статтею 31 ЦПК України»;
отже, на виконання вказівок Верховного суду суд першої інстанції був зобов`язаний самостійно установити зареєстроване місце проживання позивача на момент подання позовної заяви;
з відповіді на запит суду першої інстанції наданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур від 04 грудня 2024 року, вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований з 25 жовтня 2016 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 ;
але у мотивувальній частині постанови апеляційного суду від 20 березня 2025 року зазначено наступне: «З метою встановлення дійсного місця реєстрації та проживання ОСОБА_1 , суд першої інстанції направив запит до відділу адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС УДМС України в Дніпропетровській області, який 08 листопада 2019 року повідомив суд про те, що ОСОБА_1 з реєстрації за адресою по АДРЕСА_2 знятий 25 жовтня 2016 року та зареєстрованим станом на 08 листопада 2019 року не значиться;
отже, наведена у мотивувальній частині постанови інформація є опискою;
АТ КБ «ПриватБанк» не просив суд апеляційної інстанції внести зміни до резолютивної частини постанови, тому твердження апеляційного суду про те, що заявлені вимоги щодо зміни суті судового рішення, яке набрало законної сили не відповідають дійсності.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Відповідно до частини першої статті 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки.
 
Описка - це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо). Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належать написання прізвищ та імен, адрес, зазначення дат та строків тощо.
 
Не є описками граматичні помилки, які не спотворюють текст судового рішення та не призводять до його неправильного сприйняття: неправильне розташування розділових знаків, неправильні відмінкові форми слів, застосування русизмів і діалектизмів тощо.
 
Вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених в судовому рішенні, суд не вправі змінювати зміст судового рішення, він лише усуває неточності щодо встановлених фактичних обставин справи (наприклад, дати події, номера і дати документа, найменування сторін, прізвища, імені, по батькові особи, займаної посади тощо), або виправляє помилки, що мають технічний характер (тобто виникли при виготовленні тексту судового рішення). Отже, виправлення допущених у судовому рішенні описок, арифметичних чи технічних помилок допускається, якщо при цьому не зачіпається суть ухваленого судом рішення.
 
Суд, вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні або ухвалі), не має права змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його прав осудності.
 
Виправленню підлягають лише ті описки, що мають істотний характер. До таких належать: написання прізвищ та імен, адрес, зазначення дат і строків, зокрема, у резолютивній частині судового рішення, оскільки будь-яка описка має істотне значення і може ускладнити виконання рішення. Таким чином, описка трактується як явна неточність або незрозуміле формулювання (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2025 року у справі № 947/6748/20 (провадження № 61-9588св24).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

 

За таких обставин, встановивши, що виправлення описки, про яку просив заявник, призведе фактично до зміни судового рішення, апеляційний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні заяви.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга - необґрунтованою.
 
Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", яка підписана представником Трембач Олександром Сергійовичем, на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», про визнання припиненими правовідносин за договором кредиту припиненими та стягнення моральної шкоди.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     І. О. Дундар 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
                                                                                              В. І. Крат