ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 червня 2025 року
м. Київ
справа № 757/14570/23
провадження №61-7639св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі - Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНФОРС», Товариство                        з обмеженою відповідальністю «СС ЛОУН»,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження  без повідомлення учасників цивільну справу за позовом   ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНФОРС», Товариства                                        з обмеженою відповідальністю «СС ЛОУН» про захист прав споживачів
за касаційною скаргою адвоката Гончарука Олександра Миколайовича як представника ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду               м. Києва  від 23 жовтня 2023 року у складі судді Остапчук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду   від 22 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І., 
 
ВСТАНОВИВ
 
1.  Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «СС ЛОУН» (далі - ТОВ «СС ЛОУН») здійснити перерахунок відсотків за кредитним договором від 29 березня 2021 року «1317655-А» у межах строку кредиту до 27 квітня 2021 року за ставкою   0,597 % від суми кредиту за кожен день користування; визнати недійсними пункти 1.16, 5.7.2, 6.6 кредитного договору від 29 березня 2021 року «1317655-А» та пункт 1.4 розділу 1 Угоди про автопролонгацію до кредитного договору від 29 березня 2021 року «1317655-А», що укладені між ОСОБА_1 та ТОВ «СС ЛОУН»; визнати недійсним додаток 1 до договору факторингу № 40071779-105 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНФОРС» (далі - ТОВ «ФІНФОРС»)                  і ТОВ «СС ЛОУН» щодо відступлення права грошових вимог до ОСОБА_1 за кредитним договором від 29 березня 2021 року «1317655-А» згідно з реєстром грошових вимог від 07 лютого 2023 року на суму 28 535,00 грн. 
 
Як на обґрунтування заявлених вимог позивач посилалась на те, що 29 березня                   2021 року між нею і ТОВ «СС ЛОУН» укладено кредитний договір «1317655-А»                         в електронній формі. Предметом договору є надання споживчого кредиту (на споживчі цілі) в розмірі 13 000,00 грн на строк 29 днів, з кінцевим терміном повернення - 27 квітня 2021 року.
 
У пункті 2.6.4 розділу 2 договору визначено процентну ставку, яка становить              0,597 % від суми кредиту за кожен день користування, що на весь строк дії кредиту становить 2 328,30 грн, а загальна вартість кредиту - 15 328,30 грн.
 
Позивач коштів не повернула, вимога відповідача щодо сплати коштів їй не надходила. Позивач строк користування кредитом не продовжувала, жодної третьої особи на вчинення такої дії не уповноважувала.
 
При цьому, ТОВ «СС ЛОУН» включено до кредитного договору умови щодо автопролонгації на 20 днів без погодження позивача з підвищеною процентною ставкою і застосовування непомірно високої підвищеної процентної ставки                            в розмірі 2,99 % на день, тобто реальна річна ставка 1 391,35 %, яка                                                   є несправедливою умовою та призводить до істотного дисбалансу сторін. Такий розмір відсоткової ставки суперечить паспорту споживчого кредиту.
 
03 квітня 2023 року позивач дізналася, що 02 червня 2021 року між ТОВ «ФІНФОРС» і ТОВ «СС ЛОУН» укладено договір факторингу №40071779-105 (в тому числі щодо грошових вимог до ОСОБА_2 за кредитним договором «1317655-А»                                         від 29 березня 2021 року в розмірі 28 535,00 грн, з яких: сума основного зобов`язання - 13 000,00 грн, відсотки - 12 935,00 грн та додаткові відсотки - 2 600,00 грн.
Умови кредитного договору на підставі яких було нараховано відсотки в розмірі                12 935,00 грн та додаткові проценти в розмірі 2 600,00 грн, є несправедливими і не відповідають закону, а тому підлягають визнанню недійсними.
Відповідач приховав від позичальника повну об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, внаслідок чого її введено в оману стосовно реальної відсоткової ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, яку позивач мав би сплатити за умовами кредитного договору.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Печерський районний суд м. Києва рішенням від 23 жовтня 2023 року в задоволенні позову відмовив.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване необґрунтованістю і недоведеністю позовних вимог.  
 
Короткий зміст постанови суду апеляційного суду
Київський апеляційний суд постановою від 22 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Печерського районного                     суду м. Києва від 13 вересня 2023 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована  законністю й обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. 
 
У кредитному договорі визначено основні істотні умови, з якими ОСОБА_1 погодилася під час його укладення.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду,  адвокат Гончарук О. М. як представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2023 року і постанову Київського апеляційного суду                       від 22 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
Підставою касаційного оскарження вказував те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 625 ЦК України (боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) у випадку коли позичальник одночасно              з укладенням договору застосовує автоматичну пролонгацію та збільшену відсоткову ставку при простроченні виконання зобов`язання, яка відмінна від інформації, викладеної у паспорті споживчого кредиту. 
 
Касаційна скарга мотивована порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.  
 
Відповідач безпідставно підвищив відсоткову ставку шляхом автопролонгації                          і здійснив перерахування відсотків. Суди не взяли до уваги рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 5-рп/2004, в якому  визначено поняття «справедливість», а також висновків Верховного Суду у справі  № 707/2953/15ц. ТОВ «СС Лоун» приховало від позивача інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, ввело в оману щодо реальної відсоткової ставки. Умови кредитного договору є несправедливими, порушують принцип добросовісності, завдають шкоди споживачу. 
 
Рух в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного суду від 04 червня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
12 вересня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
29 березня 2021 року між ТОВ «СС Лоун» («Кредитодавець») і ОСОБА_1  («Позичальник») укладено договір позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту № 1317655-А, за яким Кредитодавець надав Позичальнику грошові кошти       в кредит у сумі 13 000,00 грн строком до 27 квітня 2021 року, а Позичальник зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом.
 
Договір укладений в електронній формі з проставленням електронного підпису ОСОБА_1 .
 
Відповідно до пункту 5.2 кредитного договору в разі несплати позичальником заборгованості до закінчення строку дії договору та непродовження строку дії договору, Кредитором застосовується автопролонгація з наступного дня після запланованої дати повернення кредиту. Позичальник, який підписує даний договір, дає згоду на його автопролонгацію, - продовження строку дії договору з дня запланованої дати повернення кредиту ще на 20 календарних днів. Позичальник вважається таким, що прострочив повернення кредиту у разі, якщо він не повернув кредит і не продовжив строк користування кредитом до дня закінчення строку автопролонгації.
 
Згідно з пунктами 11.4, 11.5 договору позивач підтвердила, що на момент укладення цього договору вона є повністю дієздатною, волевиявлення є цілком вільним, відповідає її внутрішній волі та вона не перебуває під тиском. Позичальник гарантує та підтверджує, що вона повністю ознайомилася і погоджується з умовами цього договору, вони є зрозумілими та справедливими для позичальника й на момент укладення цього договору вона не знаходиться під тиском тяжких обставин.
 
У пункті 11.8. договору Позичальник підтверджує, що до укладення цього договору отримала від Кредитодавця всю необхідну інформацію про кредит і умови кредитування відповідно до норм чинного законодавства України (у т.ч. відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про захист прав споживачів»), що надана інформація є повною і зрозумілою і надана без нав`язування придбання фінансової послуги кредитора, що позичальник ознайомлена з правилами надання коштів                       у кредит, які є невід`ємною частиною договору, і Політикою конфіденційності.
 
02 червня 2012 року між ТОВ «Фінфорс» і ТОВ «СС Лоун» укладено договір факторингу, за яким ТОВ «ФІНФОРС» набуло право вимоги до боржників, які включені до Додатка 1, в тому числі щодо ОСОБА_1 .
 
2.  Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                             є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм   права в   межах   касаційної   скарги,   дійшов   висновку,   що   касаційна   скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.                   Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
 
Згідно з частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
 
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними                                 в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору                                         з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором,                                а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
 
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин                                є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).
 
У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваної угоди) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
 
Свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Однак у договорі сторони можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами.
 
Сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як               і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від01 червня                 2021 року у справі № 910/12876/19).
 
Суди встановили, що позивач здійснила процедуру реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі Кредитодавця, створила особистий кабінет, у якому подала кредитну заяву, пройшла процедуру верифікації своєї платіжної картки, на яку в подальшому були перераховані кредитні кошти, до моменту укладення кредитного договору ознайомилась в своєму особистому кабінеті з паспортом  «споживчий кредит» та уклала кредитний договір з відповідачем шляхом його підписання за допомогою електронного підпису одноразового ідентифікатора.
 
Звертаючись із цим позовом, ОСОБА_1 просила визнати недійсними пункти кредитного договору і угоди про автопролонгацію кредитного договору, оскільки позивач не продовжувала дію правочину, а застосована після пролонгації кредитодавцем процента ставка є несправедливою, і призводить до істотного дисбалансу сторін. 
 
Встановивши, що в кредитному договорі визначено основні істотні умови, в тому числі розмір процентів, умови кредитування, умови щодо наслідків у разі неповернення коштів, поняття автопролонгації, підстави та наслідки її застосування, а також розмір відсотків, якщо така буде застосована, ОСОБА_3 погодилась на укладення договору саме такого змісту, оцінивши, що  умови пунктів 1.16, 5.7.2, 6.6 кредитного договору та пункту 1.4. розділу 1 Угоди про автопролонгацію до кредитного договору відповідають положенням ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсними пунктів договорів та здійснення перерахунку відсотків по кредитному договору.
 
Також правильним є висновок судів про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним додатку 1 до договору, укладеного між ТОВ «СС Лоун» і ТОВ «Фінфорс»,щодо відступлення права грошової вимоги до ОСОБА_1 , оскільки позивач не довела порушення її прав цим договором.
 
Доводи касаційної скарги щодо несправедливості умов кредитного договору, завищеної ставки, уведення її в оману щодо реальної відсоткової ставки є безпідставними, адже, підписавши кредитний договір за допомогою електронного підпису одноразового ідентифікатора, відповідач погодилась з усіма його умовами, в тому числі з розміром відсоткової ставки, яка застосовується після пролонгації договору. 
 
Інші аргументи касаційної скарги висновків судів не спростовують, зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки встановлених судами фактичних обставин справи, що перебуває поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, касаційний суд не встановив.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішень судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу адвоката Гончарука Олександра Миколайовича як представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2023 року і постанову Київського апеляційного суду   від 22 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                        А. Ю. Зайцев  
Є. В. Коротенко   
М. Ю. Тітов