ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5715/25 Справа № 179/1919/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача: Никифоряка Л.П.,
суддів: Новікової Г.В., Гапонова А.В.,
за участі секретаря судового засідання – Кругман А.М.,

Учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Фермерське господарство «Ерудітус-Агро»,
треті особи, які не заявляли самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2025року, головуючий у суді першої інстанції Ковальчук Т.А., –
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У жовтні 2024року ОСОБА_1 подала в суд позов проти Фермерського господарства «Ерудітус-Агро» (далі – ФГ «Ерудітус-Агро») про визнання недійсними договорів про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 24 травня 2021року, укладеними між ОСОБА_1 та ФГ «Ерудітус-Агро», посвідченими приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дейнего С.І. та зареєстрованими в реєстрі за № 441 та № 439.
Існування таких вимог позивачка пов`язувала із тим, що вона є власницею земельних ділянок сільськогосподарського призначення площею 3,9601 га (кадастровий номер 1222381100:05:001:0920) та площею 3,9600 га (кадастровий номер 1222381100:05:001:1119), що розташовані в територіальних межах Бузівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області.
У 2011році вона отримала пропозицію від ОСОБА_2 , який займався підприємницькою діяльністю в сфері сільськогосподарського товаровиробництва в територіальних межах Новомосковського та Магдалинівського району Дніпропетровської області та на той час був директором ТОВ «Агроальянс», в наданні їй допомоги в реєстрації права власності на земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведенні нормативної грошової оцінки земельних ділянок та консультацій з метою подальшого ефективного використання цих земельних ділянок.
У зв`язку з цим приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дейнего С.І. 26 серпня 2011року посвідчено довіреність за реєстровим № 1093 від ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 та 14 березня 2014року посвідчено довіреність за реєстровим № 254 від ОСОБА_1 на їм`я  ОСОБА_4 , яка є донькою ОСОБА_5 , на представництво інтересів ОСОБА_1 , які, як вважала остання, полягають в наданні допомоги реєстрації земельних ділянок, представництва інтересів в органах державної влади та за її наступної згоди подальше оформлення договорів оренди земельних ділянок.
Позивачка вважала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було здійснено всі необхідні дії проведення нормативної грошової оцінки земельних ділянок, державної реєстрації земельних ділянок, але оскільки жодних пропозицій з укладення договорів не поступало, власної ініціативи вона не проявляла. При цьому у неї були відсутні будь-які правовстановлюючі документи на земельні ділянки, оскільки під час посвідчення довіреностей вона передала всі наявні в неї документи своїм представникам.
Після того, коли в Україні було скасовано мораторій на продаж сільськогосподарських земель, вона вирішила продати належні їй земельні ділянки та для цього звернулася до нотаріальної контори для здійснення відповідних правочинів, однак дізналася, що відносно належних їй земельних ділянок приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дейнего С.І. посвідчено та в подальшому зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно укладений 24 травня 2021року договір між ОСОБА_1 (від її імені діяв Гаркавенко О.І. на підставі довіреності, посвідченої 26 серпня 2011року за реєстровим № 1093) та ФГ «Ерудітус-Агро»про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) площею 3,9601 га в територіальних межах Бузівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1222381100:05:001:0920, строком на 49 років.
Також приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дейнего С.І. було посвідчено та в подальшому зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно укладений 24 травня 2021року договір між ОСОБА_1 (від її імені діяла  ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої 14 березня 2014року за реєстровим № 254) та ФГ «Ерудітус-Агро»про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) площею 3,9600 га в територіальних межах Бузівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1222381100:05:001:1119, строком на 49 років.
Ознайомившись у приватного нотаріуса Дейнего С.І. зі змістом договорів про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), які за змістом є ідентичними, позивачка дізналася, що згідно до встановленого цими договорами емфітевзису у емфітевта ФГ «Ерудітус-Агро»виникає право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, а саме: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Зокрема, емфітевтові надається право сіяти, боронувати, культивувати, полоти, орошати, вдобряти земельну ділянку з використанням існуючих норм щодо раціонального використання земельної ділянки сертифікованими в Україні добривами з метою підвищення врожайності; збирати сільськогосподарську продукцію (врожай), що вирощена на земельних ділянках; вивозити з земельних ділянок вирощену сільськогосподарську продукцію, іншим чином використовувати земельні ділянки.
Тобто замість допомоги в оформленні документів щодо земельних ділянок, її представниками було укладено договори емфітевзису строком на 49 років, які позбавляють її права володіти та користуватися належними їй земельними ділянками з невигідними та несправедливими умовами. Позивачка не отримувала інформації щодо укладених договорів та не отримувала грошових коштів, виплата яких передбачена вказаними договорами. Вона не надавала згоду на укладення від її імені вказаних договорів емфітевзису та вважала, що такі договори було укладено від її імені з перевищенням наданих повноважень та з порушенням загальних засад цивільного законодавства, без врахування її прав та інтересів.
Позивачка зазначала, що її представники (треті особи у справі) при підписанні оспорюваних договорів емфітевзису діяли несумлінно; не дбали про її права та інтереси як власника земельних ділянок, обмежуючи її право володіння та користування земельними ділянками на 49 років без її відома та без її згоди; не враховували її потреби у володінні та користуванні належними їй земельними ділянками, на свій розсуд позбавивши її прав володіння та користування земельними ділянками, не повідомивши її про такі дії ні завчасно, ні після укладення відповідних правочинів.
Позивачка стверджувала про необхідність визнання недійсними договорів емфітевзису з тих підстав, що укладення таких договорів суперечить принципам справедливості, розумності та добросовісності як загальним засадам цивільного законодавства, які, в свою чергу, певним чином обмежують принцип свободи договору, передбачений статтею 6 ЦК України.
Так, права та обов`язки сторін визначені сторонами в договорах так, як це визначається положеннями Цивільного та Земельного кодексів України.
Проте, в розділі 5 «Відповідальність сторін» встановлена тільки відповідальність власника земельної ділянки, і не передбачена жодна відповідальність емфітевта. До того ж, відповідальність власника земельної ділянки сформульована таким чином, що у випадку застосування такої відповідальності щодо власника земельної ділянки він втрачає не тільки те, що йому належить за договором (повертає суму отриманої оплати), а ще й додатково сплачує надзвичайно надмірні суми штрафних санкцій, які навіть неможливо вирахувати (десятикратний розмір отриманої суми та додатково 10 % від нормативної оцінки земельної ділянки за кожен рік, в якому емфітевт не мав можливості користуватися земельною ділянкою).
Станом на 2024рік вбачається, що власник земельної ділянки у разі розірвання договору не тільки зобов`язаний буде повернути все, що він повинен був отримати за договором емфітевзису (87 120,00грн), а ще й сплатити один штраф в розмірі 871 200,00грн та другий штраф в орієнтовному розмірі 735 884,46грн.
Встановлення такого розміру відповідальності в договорі лише для однієї сторони договору без встановлення аналогічного розміру відповідальності за такі самі дії для іншої сторони договору порушує принцип справедливості не тільки як загальну засаду цивільного законодавства, встановлену статтею 3 ЦК України, а і як вимогу, яка повинна бути врахована при укладанні договору, передбачену статтею 627 ЦК України.
Як вбачається з текстів договорів, представниками власника земельних ділянок погоджено з емфітевтом, що право емфітевзиса передається на 49 років, і що оплата за весь строк емфітевзису складає 87 120,00грн та сплачується одним платежем. Враховуючи ці умови договору, ціна користування однією земельною ділянкою за один рік емфітевзису складає 87 120,00грн / 49 років = 1 777,96грн за одну земельну ділянку на рік. Натомість, передавши земельні ділянки в оренду, позивачка могла би розраховувати на значно більшу грошову суму за користування земельними ділянками, оскільки середня ціна за оренду 1 гектара землі для товарного сільськогосподарського виробництва у квітні 2021року в середньому по Україні складала трохи більше, ніж 2 500,00грн.
Також з точки зору розумності в цивільних правовідносинах слід врахувати, що вік позивачки станом на дату укладення оспорюваних договорів емфітевзису складав 62 роки, і позивачка до укладення таких договорів емфітевзису не мала раніше відносин з відповідачем. Позивачка за власної волі не уклала би договір емфітевзису, який передбачає передання права володіння та користування земельною ділянкою на наступні 49 років, тобто фактично до досягнення позивачкою віку 111 років, в тому числі з поширенням цього договору на спадкоємців позивачки. Такі дії, за відсутності впевненості позивачки у добросовісному виконанні відповідачем своїх зобов`язань за договорами емфітевзису, є нерозумними.
Поведінка третіх осіб при укладенні оспорюваних договорів емфітевзису не відповідала принципу добросовісності, оскільки представники позивачки на власний розсуд без повідомлення та без отримання згоди позивачки як власника земельних ділянок уклали договори, яким позбавили позивачку права володіння та користування належними їй земельними ділянками на строк 49 років, що, враховуючи її вік, означає, що вона не зможе користуватися такими земельними ділянками до кінця життя. Такі дії, щодо вилучення цінного нерухомого майна з користування фізичної особи, з точки зору понять порядності, чесності та добросовісності повинні вчинятися або самою фізичною особою особисто, або з його особистого погодження, навіть якщо ним була видана загальна довіреність на вчинення загальних дій з його майном.
Представники позивачки, не попередивши її про намір укладення оспорюваних договорів емфітевзису та не отримавши попередньої згоди на укладення таких договорів, навіть в подальшому, після укладення таких договорів та після отримання грошових коштів від відповідача (відповідач стверджує, що він розрахувався за договорами емфітевзису), не повідомили її про факт укладення таких договорів та не передали їй отримані грошові кошти за такими договорами.
Як вбачається з укладених договорів емфітевзису, право володіння та користування земельними ділянками з дат укладення договорів емфітевзису (24 травня 2021року) перейшло від позивачки до відповідача на строк 49 років. Таким чином, позивачка та її представники втратили майже всі можливості щодо подальших дій із земельними ділянками, окрім права розпорядження земельними ділянками. Внаслідок укладення договорів емфітевзису є необхідність надання звіту повіреними довірителю (позивачці у справі) про укладення договорів емфітевзису та про отримання грошових коштів за такими договорами. Це прямо випливає із характеру доручення. Також повірені були зобов`язані негайно передати довірителю грошові кошти, які повірені отримали за договорами емфітевзису (за твердженням емфітевта).
Натомість, повірені позивачки не надали звіт про виконання доручення в частині укладення договорів, не надали документи на підтвердження укладення договорів, не передали позивачці отримані грошові кошти, що є продовженням недобросовісної поведінки повірених позивачки щодо укладення та подальших дій щодо оспорюваних договорів емфітевзису, що суперечить загальним принципам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України.
Позивачка вказувала, що її представники підписали оспорювані договори емфітевзису з перевищенням повноважень, наданих їм довіреностями.
Таким чином, позивачка, як довіритель, надала повіреним (треті особи у справі) чіткі повноваження щодо права розпорядження земельними ділянками виключно шляхом укладення договорів міни, чіткі повноваження щодо передачі права користування земельними ділянками виключно шляхом передачі земельних ділянок в оренду, та повноваження укладати будь-які інші договори щодо земельних ділянок, проте якщо такі договори не стосуються права розпорядження та права користування земельною ділянкою.
Позивачка зазначала, що оспорювані договори емфітевзсу є недійсними з підстав, що договори не були направлені на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (частина п`ята статті 203 ЦК України), оскільки за укладеними договорами емфітевзису у емфітевта вбачався намір користування земельними ділянками за мінімальну ціну, а не за справедливу ринкову ціну, або навіть без здійсненні оплати за користування земельними ділянками, оскільки емфітевт не надав позивачці доказів здійснення оплати за договорами емфітевзису, а у представників позивачки вбачався намір незаконного збагачення за рахунок привласнення грошових коштів, отриманих від емфітевта як плата за договорами емфітевзису.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2025року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивачка діючи через своїх представників за довіреністю, укладаючи оспорювані договори, виразила свою згоду з його умовами, які були чітко прописані у відповідних договорах про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).
Також суд виснував, що повіреним представникам позивачка надала повноваження на укладення будь-яких договорів, і ніщо не вказує на їх недійсність.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
07 квітня 2025року  ОСОБА_1 подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції через підсистему «Електронний суд»апеляційну скаргу на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2025року.
В апеляційній скарзі заявниця не погодилася з висновками суду та висловила вимогу про скасування рішення та задоволення позову повністю.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявниці полягає у тому, що при укладенні спірних договорів представники, які діяли за довіреностями, вийшли за межі наданих їм повноважень, оскільки вони не наділялись правом на укладення договорів про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від імені довірителя взагалі, а тим більше на строк 49 років. Довірені особи не погоджували таких умов з довірителем і не отримали наступного схвалення таких дій.
Також вказувала, що самі договори містять несправедливі умови щодо власника, яка не отримала за ними належної оплати і позбавлена права розпоряджатися своєю власністю на строк 49 років.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзивах на апеляційну скаргу, відповідач та треті особи заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2025року витребувано з Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області цивільну справу, та 09 травня 2025року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 травня 2025року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2025року.
02 червня 2025року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до розгляду на 12?? год 17 червня 2025року.
Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
Позивачка  ОСОБА_1 є власником земельних ділянок: площею 3,9601 га, що розташована в територіальних межах Бузівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1222381100:05:001:0920 /т.1 а.с.14/; та площею 3,9600 га, що розташована в територіальних межах Бузівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1222381100:05:001:1119 /т.1 а.с.13/.
26 серпня 2011року ОСОБА_1 надала нотаріально посвідчену довіреність на представництво, якою уповноважила ОСОБА_2 бути її представником та вчиняти від її імені дії щодо земельної ділянки площею 3,9601 га, кадастровий номер 1222381100:05:001:0920, а саме вчиняти від її імені правочини щодо розпорядження земельною ділянкою шляхом укладення договорів міни, передавати земельну ділянку в користування (оренду), та укладати будь-які інші договори щодо цієї земельних ділянок, на її розсуд, проводити розрахунки по укладених договорах /т.1 а.с.12 зворот/.
14 березня 2014року ОСОБА_1 надала нотаріально посвідчену довіреність на представництво, якою уповноважила ОСОБА_7 бути її представником та вчиняти від її імені дії щодо земельної ділянки площею 3,96 га, кадастровий номер 1222381100:05:001:1119, а саме вчиняти від її імені правочини щодо розпорядження земельною ділянкою шляхом укладення договорів міни, передавати земельну ділянку в користування (оренду), та укладати будь-які інші договори щодо цієї земельної ділянки, на її розсуд, проводити розрахунки по укладених договорах /т.1 а.с.15/.
24 травня 2021року між ОСОБА_1 (від її імені діяла  ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на підставі довіреностей від 26 серпня 2011року та від 14 березня 2014року), та ФГ «Ерудітус-Агро» укладено договори про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) площею 3,96 га, кадастровий номер 1222381100:05:001:1119, та площею 3,9601 га, кадастровий номер 1222381100:05:001:0920, строком на 49 років /т.1 а.с.16-21/.
Відповідно до умов оспорюваних договорів, зокрема, пунктом 1.1 передбачено, що представник власника земельної ділянки сільськогосподарського призначення передає емфітевту право цільового користування та володіння земельною ділянкою, що зазначена в пункті 1.4 цього договору, для сільськогосподарських потреб (емфітевтичне право).
Згідно пункту 1.4 оспорюваних договорів земельна ділянка, користування якою є предметом цього договору: площею 3,9601 га, що розташована в територіальних межах Бузівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1222381100:05:001:0920; та площею 3,9600 га, що розташована в територіальних межах Бузівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1222381100:05:001:1119.
Згідно встановленого цим договором емфітевзису у емфітевта виникає право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, а саме для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пункт 1.2 договору).
Сторони домовилися, що емфітевтичне право за цим договором встановлюється на 49 років (пункт 1.6 договору).
Передача емфітевтичного права за весь період дії договору, встановлений пунктом 1.6 цього договору, здійснюється за 87 120,00грн, які емфітевт сплачує представнику власника (або його спадкоємцям) 30 банківських днів з моменту державної реєстрації речового права за даним договором. Податок з доходів фізичних осіб власника, а також інші обов`язкові платежі та збори, встановлені чинним законодавством з доходів фізичних осіб, утримується і сплачується емфітевтом із вказаної суми плати за користування земельною ділянкою (пункт 2.1 договору).
Сторони підтверджують, що цей договір містить усі істотні умови, передбачені для договорів цього виду і жодна зі сторін не посилатиметься в майбутньому на недосягнення згоди за істотними умовами договору як на підставу вважати його неукладеним або недійсним (пункт 6.1 договору).
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що сторони у відповідності до вимог цивільного законодавства узгодили усі істотні умови договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), в тому числі, щодо предмету договору, розміру, форми, порядку виплати плати за користування земельною ділянкою та термін дії такого договору. Волевиявлення сторін відповідало їхній волі, оскільки це не спростовано під час судового розгляду.
Дослідивши наявні в цивільній справі документальні докази апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою–третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, – відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно з частинами першою і третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.
Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).
Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).
Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів – як кожного окремо, так і їх в сукупності.
Зокрема, у разі вчинення правочину представником позивача, суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.
Відповідно до частин першої, третьої статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє; представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання (частина перша статті 241 ЦК України).
За змістом довіреностей від 26 серпня 2011року та від 14 березня 2014року ОСОБА_1 надала повіреним ( ОСОБА_2 та ОСОБА_7 ) право вчиняти від її імені дії щодо земельної ділянки площею 3,9601 га, кадастровий номер 1222381100:05:001:0920, та земельної ділянки площею 3,96 га, кадастровий номер 1222381100:05:001:1119, зокрема, вчиняти від її імені правочини щодо розпорядження вказаними земельними ділянками шляхом укладання договорів міни, передавати земельну ділянку в користування (оренду), та укладати будь-які інші договори щодо цієї земельної ділянки, на її розсуд, проводити розрахунки за укладеними договорами.
Зміст вказаних довіреностей свідчить про те, що довіритель надала право представникам на укладання конкретних договорів, а саме: договорів щодо обміну земельних ділянок та оренди земельної ділянки, а також право на укладення будь-яких інших договорів щодо земельних ділянок, тобто в тому числі і на укладення договору емфітевзису.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Установивши, що при укладенні оспорюваних договорів емфітевзису представники за довіреністю діяли згідно з наданими їм повноваженнями, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги про відсутність у представників ОСОБА_1 повноважень на укладення оспорюваних договорів емфітевзису спростовуються матеріалами справи та дослідженими судом першої інстанції доказами.
Необґрунтованими також є посилання позивачки на те, що оспорювані договори укладені з порушення відповідачем принципів розумності та справедливості цивільних правовідносин.
В оспорюваних договорах сторони підтвердили, що вимоги щодо змісту і правових наслідків цього договору сторонам відомі. Сторони підтверджують, що цей договір вчиняється за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний договір на вкрай невигідних умовах та не є фіктивним чи удаваним. У сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору, вони однаково розуміють значення договору, умови та правові наслідки для кожної з сторін (пункт 6.9 договорів).
Цивільний кодекс України не встановлює істотних умов для договору емфітевзису, тому при укладенні цього договору треба виходити з загальноприйнятих істотних умов для договорів – предмет, ціна та строк дії (стаття 638 ЦК України).
Вбачається, що спірні договори емфітевзису містять істотні умови договору про їх предмет, ціну та строк дії, які відповідачем порушено не було.
Що стосується питання оплати за користування земельною ділянкою, то її розмір, форма, умови, порядок та строки її виплати також визначаються на розсуд сторін (частина друга статті 409 ЦК України).
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що договори емфітевзису від 24 травня 2021рокує такими, що укладені на законних підставах, відповідно до вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства, та відсутності правових підстав для їх визнання недійсними.
       Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини справи.
Доводи апеляційної скарги позивача фактично зводяться до незгоди апелянта із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивачка надала пояснення та докази щодо обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх заперечень.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2025року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 17 червня 2025року.

Судді: