Номер провадження: 33/813/1378/25
Номер справи місцевого суду: 518/354/25 
Головуючий у першій інстанції Тарасенко М. С. 
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.07.2025 року                                                                 м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду Сегеда С.М.,
за участю:
секретаря Козлової В.А.,
захисника ОСОБА_1 – адвоката Колоса В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали адміністративної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Ширяївського районного суду Одеської області від 27 травня 2025 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Ширяївського районного суду Одеської області від 27 травня 2025 року адміністративні справи №518/353/25, №518/352/25 та №518/354/25 відносно ОСОБА_1 за ч.4 ст.130, ст.122-4 та ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) об`єднано в одне провадження та присвоєно справі №518/354/25. 
Також вищезазначеною постановою суду  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130, ст.124, ст.122-4 КупАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 34 000,00 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки. Також з нього стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.
Відповідно до адміністративних матеріалів, протоколом про адміністративне правопорушення, серії ЕПР1 №260005, встановлено, що 01.03.2025 року о 22 год. 00 хв. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Mitsubishi Carisma, д.н.з. НОМЕР_1 , по вул. Одеській, с. Старі Маяки Березівського району Одеської області, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість руху та здійснив наїзд на паркан. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП) транспортний засіб отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками, за що передбачена відповідальність ст.124 КУпАП (справа №518/352/25).
Також, протоколом про адміністративне правопорушення, серії ЕПР1 №260034, встановлено, що 01.03.2025 року о 22 год. 00 хв. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Mitsubishi Carisma, д.н.з. НОМЕР_1 , по вул. Одеській, с. Старі Маяки Березівського району Одеської області, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість руху та здійснив наїзд на паркан, після чого, будучи причетним до ДТП, в порушення вимог п.2.10 (а) Правил дорожнього руху України (далі – ПДР), залишив місце ДТП, за що передбачена відповідальність ст. 122-4 КУпАП (справа № 518/353/25).
Крім того, 01.03.2025 року о 22 год. 00 хв.  ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Mitsubishi Carisma, д.н.з. НОМЕР_1 , по вул. Одеській, с. Старі Маяки Березівського району Одеської області, вживав алкогольні напої після ДТП з його участю, чим порушив вимоги п. 2.10 ПДР. Від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння відмовився, за що передбачена відповідальність ч. 4 ст.130 КУпАП.

Зазначені обставини стали підставою для винесення оскаржуваної постанови Ширяївського районного суду Одеської області від 27 травня 2025 року про визнання винним і притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130, 124, 122-4 КУпАП (а.с.23-24).

Не погоджуючись із вказаною вище постановою, ОСОБА_1 подав на неї апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову суду, в частині притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст.130 КУпАП скасувати, провадження у справі закрити (а.с.25-30).
Оскільки, постанова Ширяївського районного суду Одеської області від 27 травня 2025 року оскаржується в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 130 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу лише в цій частині.

Перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Згідно ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Визнаючи винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП та накладаючи відповідне адміністративне стягнення, суд першої інстанції належним чином встановив: чи було вчинено адміністративне правопорушення; чи винна дана особа у його вчиненні; чи підлягає вона адміністративній відповідальності, з`ясував всі фактичні обставин, що мають істотне значення для її розгляду, ухваливши законне та обґрунтоване рішення.
Так, винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення встановлюється шляхом дослідження доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ст. 252 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Згідно п. 2.10 є ПДР у разі причетності до ДТП водій зобов`язаний до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки).
Невиконання п. 2.10 є ПДР України має наслідком притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 130 КУпАП, яка встановлює відповідальність за вживання особою, яка керувала транспортним засобом, після дорожньо-транспортної пригоди за її участю алкоголю, наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником), або після того, як транспортний засіб був зупинений на вимогу поліцейського, до проведення уповноваженою особою медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, чи до прийняття рішення про звільнення від проведення такого огляду.

Апеляційним судом встановлено, що факт вчинення ОСОБА_1  адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: 
- протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 260020 від 02.03.2025 року, який підписаний ОСОБА_1 без зауважень (а.с.1);
- поясненнями ОСОБА_1 (а.с.4);
- відеозаписами з нагрудних відеореєстраторів працівників поліції, який відображає із достатньою повнотою стан ОСОБА_1 , його поведінку та те, що співробітники поліції діяли згідно до вимог чинного законодавства та у відповідності до процедури проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного сп`яніння та оформлення результатів такого огляду.
Із відеозапису вбачається, що правопорушник ОСОБА_1 особисто пояснював працівникам поліції про те, що після ДТП, він виживав алкогольні напої.

Таким чином, оцінюючи вищезазначені докази окремо та в їх сукупності, ґрунтуючись на внутрішньому переконанні, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1  у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП, а саме в тому, що він керував автомобілем Mitsubishi Carisma, д.н.з. НОМЕР_1 , і після вчинення ДТП за його участю, вжив алкогольні напої до проведення уповноваженою особою медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння, оскільки такий висновок ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1  вказує, що матеріали адміністративного провадження складаються з копій відповідних документів, тобто мають порушення норм чинного законодавства, а тому не можуть бути визнані належним доказом, однак апеляційний суд не приймає до уваги дані твердження, оскільки апеляційним судом був досліджений протокол про адміністративне правопорушення, серії ЕПР1 №260020 від 02.03.2025, який відповідає вимогам статей 251, 256 КУпАП, та інші матеріали справи, які є належними та допустимими доказами. Крім цього приймається судом до уваги та обставина, що протокол підписаний безпосередньо ОСОБА_1 без будь-яких зауважень. 

Доводи правопорушника ОСОБА_1 щодо не роз`яснення йому працівниками поліції його прав, передбачених ст. 268 КУпАП, апеляційний суд відхиляє, оскільки зазначена обставина не спростовує порушення ним ПДР та не може свідчити про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП. 
Також дані доводи апеляційної скарги спростовуються протоколом про адміністративне правопорушення, серії ЕПР1 № 260020 від 02.03.2025 року, який підписаний ОСОБА_1 без зауважень та з якого вбачається, що останньому права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП були роз`яснені (а.с.1).

Більш того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції України та Законів України. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Слід зазначити, що ОСОБА_1 під час розгляду справи судом першої інстанції так і під час апеляційного перегляду справи, була надана можливість в повній мірі скористатись належними йому правами.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять зафіксованої відмови ОСОБА_1  від огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та відмова  ОСОБА_1  від огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я, оскільки, як встановлено апеляційним судом, з письмових пояснень ОСОБА_1 (а.с.4-5) та із наявного в матеріалах справи відеозапису з нагрудного відеореєстратора вбачається, що ОСОБА_1 повідомив працівникам поліції, що вживав алкогольні напої після ДТП (001А, урив. 0:03:10-0:03-20), та в подальшому підтвердив, що випив 150-200 гр. алкоголю (0002, урив. 0:06:55-0:07:30).
Визнання та усвідомлення ОСОБА_1 факту вживання алкогольних напоїв після ДТП свідчить про відсутність підстав для подальшого доведення факту у встановленому законом порядку.
Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити, що мотиви відмови водія від виконання вимоги поліцейських у відповідності до пункту 2.5 ПДР правового значення не мають. Наслідком такої відмови є складення відносно водія протоколу про адміністративну відповідальність, передбачену ст.130 КУпАП.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що в ПДР встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (п. п. 1.3, 1.9 ПДР).
Будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі (рішення по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007, Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у складі його Великої палати).

Адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 130 КУпАП, за своїм характером є грубим суспільно небезпечним проступком у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
Тому, посилання водія - особи, яка керує транспортним засобом, що потенційно може завдати серйозної шкоди, на нібито необізнаність щодо порядку проходження огляду на стан сп`яніння, в тому числі необізнаність про право не погодитись із результатами, право пройти огляд в медичному закладі, чи про право відмовитись від проходження огляду, тобто необізнаність прав водія, суд не може прийняти до уваги.

Правопорушник ОСОБА_1 реалізував своє право керувати транспортним засобом, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановленими нормами чинного законодавства.

Твердження сторони захисту про те, що доданий до матеріалів справи відеозапис не підтверджує обставин, викладених у протоколі, адже він не є безперервним та не відображає всіх обставин події, є неспроможними, оскільки зафіксовані на них обставини адміністративного правопорушення в повному та достатньому обсязі дають можливість встановити наявність події адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП, що мала місце 01.03.2024 року та винуватості  ОСОБА_1 у його вчиненні. 

Також є безпідставним довід сторони захисту ОСОБА_1 про те, що автомобіль під керуванням останнього, не був зупинений на вимогу поліцейського для проведення уповноваженою особою медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, чи до прийняття рішення про звільнення від проведення такого огляду. 
Такого висновку апеляційний суд дійшов виходячи з того, що диспозиція ч. 4 ст. 130 КУпАП передбачає відповідальність саме за вживання особою, яка керувала транспортним засобом, після ДТП за її участю алкоголю, наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі, а те, на що посилається захисник правопорушника  ОСОБА_1  – адвокат Колос В.М., міститься після словосполучника «або», що свідчить про інший склад правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 1340 КУпАП.

Посилання апелянта на те, що матеріали справи не містять відомостей, що огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився в присутності двох свідків є необґрунтованими оскільки приписами п. 4. Розділу X Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС № 1395 від 07.11.2015, встановлено, що огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Наявні матеріали відеозапису долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
Системний аналіз вищевказаного положення дає підстави стверджувати, що необхідність залучення двох свідків під час проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння виникає лише у разі неможливості здійснення належної фіксації подій за допомогою технічних приладів.

Матеріали справи містять один компакт-диск, в якому п`ять відео файлів з відеофіксацією подій 01.03.2025 року, що здійснювалась за допомогою спеціальних технічних засобів.

Інших переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП, під час апеляційного розгляду, не встановлено.

Між тим, апеляційний суд враховує, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

У відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної постанови суду у межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції – без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 283, 289, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Ширяївського районного суду Одеської області від 27 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду                                        С.М. Сегеда