справа № 759/15362/18
провадження № 22-ц/824/11969/2025
головуючий у суді І інстанції Журибеда О.М.  
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         24 червня 2025 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року у справі за заявою представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Числовської Ірени Вітольдівни про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: державний нотаріус Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербина Яніна Олександрівна про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: державний нотаріус Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербина Я.О. про визнання заповіту недійсним.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 9 грудня 2020 року справу прийнято до провадження до судді Журибеда О.М.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 червня 2023 року у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу та провадження у справі зупинено.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30 вересня 2024 року провадження у справі відновлено.
29 січня 2025 року представник позивача ОСОБА_3 подав клопотання про залишення позову без розгляду.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: державний нотаріус Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербина Я.О. про визнання заповіту недійсним залишено без розгляду.
7 лютого 2025 року від представника відповідача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення суду, у якій вона просила суд ухвалити додаткове рішення та стягнути судові витрати (витрати на проведення експертизи та витрати на правову допомогу) із сумі 27 953 грн з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Числовської І.В. про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: державний нотаріус Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербина Я.О. про визнання заповіту недійсним задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати за проведення судово-психіатричної експертизи у розмірі 12 953 грн.
В іншій частині заяви відмовлено.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду,  ОСОБА_1  звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині задоволення вимоги про стягнення з позивача витрат за проведення судово-психіатричної експертизи у розмірі 12 953 грн та відмовити повністю відповідачу в задоволенні заяви про компенсацію витрат відповідача.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідач повинен довести, що позовна заява була залишена без розгляду внаслідок саме необґрунтованих дій позивача. Звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами. Його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою обов`язок позивача відшкодувати понесені відповідачем витрати.
Звертає увагу, що подання до суду заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом,передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц, від 28 січня 2019 року у справі № 619/1146/17-ц, від 02 грудня 2020 року у справі №202/2600/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 758/12381 /1 8-ц, від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18.
Наголошує, що  ОСОБА_1 постійно хворіє та потребує дороговартісної операції, яка коштує понад 60 000 грн, працює на мінімальну зарплату, самостійно сплачує комунальні послуги, які відповідач відмовляється сплачувати, а непомірне збагачення відповідача є необґрунтованим.
20 червня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Числовської І.В., в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказує, що після відновлення провадження у справі після надходження справи з експертної установи, сторона позивача не прибула в судове засідання, надавши клопотання про відкладення не підтверджене жодними доказами про причини неявки, а згодом, тобто після більш ніж 6 років перебування справи у суді, подала заяву про залишення позову без розгляду.
Вважає, що ознайомившись із результатами посмертної експертизи, позивачку не влаштували її висновки, а тому вона після спливу майже 6 років вирішила залишити вказаний позов без розгляду. Проте, не тільки саме по собі залишення позову без розгляду є таким, що на думку відповідача, заслуговує на увагу суду апеляційної інстанції. Після залишення позову про визнання заповіту матері недійсним в межах справи №759/15362/18 ОСОБА_4 уже у квітні 2025 року знову звернулася зновим позовом про визнання заповіту матері недійсним (копія позовної заяви та ухвали про відкриття провадження - додається).
Вказує, що аналіз наведених вище обставин справи свідчить про наявність з боку ОСОБА_1 ознак зловживання процесуальними правами, що полягає у повторному зверненні до суду з ідентичним позовом після того, як нею добровільно було подано клопотання про залишення попереднього позову без розгляду, ознайомившись із висновками судової психіатричної експертизи, що прямо спростовують її позовні вимоги.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Шнайдер С.В. просив скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині задоволення вимоги про стягнення з позивача витрат за проведення судово-психіатричної експертизи у розмірі 12 953 грн та відмовити повністю відповідачу в задоволенні заяви про компенсацію витрат відповідача.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи, шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції суду.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Числовська І.В. просила розгляд справи здійснювати за відсутності відповідача та його представника.
 
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
У частинах першій-третій статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Як вбачається із апеляційної скарги ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року оскаржується лише в частині стягнення витрат на проведення експертизи, а тому ухвала в частині не задоволених вимог, а саме відмови у стягненні витрат на правничу допомогу, апеляційним судом не переглядається.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Згідно з частиною шостою статті 142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Згідно з частинами першою та другою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Під зловживанням процесуальними правами маємо розуміти особливу форму цивільного процесуального правопорушення, тобто умисні недобросовісні дії учасників цивільного процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав і здійснювані лише з видимістю реалізації таких прав, пов`язані з обманом відносно відомих обставин справи, в цілях обмеження можливості реалізації або порушення прав інших осіб, що беруть участь в справі, а також в цілях того, що перешкодило діяльності суду по правильному і своєчасному розгляду і вирішенню цивільної справи, - що породжує застосування заходів цивільного процесуального примусу.
Згідно з частиною п`ятою статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Отже, для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідач повинен довести, що позовна заява залишена без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача. Саме по собі звернення позивача до суду за захистом порушеного права не може свідчити про зловживання процесуальними правами, а дії, направлені на захист свого права, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою обов`язок відшкодування понесених витрат на правову допомогу.
Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.
Разом із цим, залишення заяви без розгляду - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 741/1681/17 Верховний Суд зазначив, що законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача (ч.5 ст.142 ЦПК України). При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст. ст. 55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. Таким чином, саме по собі звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивачів, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивачів, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.
Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2021 року у справі № 570/5535/17 (провадження № 61-6076св21) зазначив, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю потрібно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.
Задовольняючи частково заяву про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат та стягуючи з позивача понесені відповідачем витрати за проведення експертизи у розмірі 12 953 грн, суд першої інстанції виходив із того, що представником відповідача під час розгляду справи було надано квитанцію, з якої вбачається, що відповідачем сплачено     12 953 грн за проведення цієї експертизи з питань поставлених відповідачем перед експертом.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для відшкодування відповідачеві понесених судових витрат за проведену експертизу враховуючи таке.
Так, судом встановлено, що у вересні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: державний нотаріус Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербина Я.О. про визнання заповіту недійсним.
У березні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із клопотанням про призначення експертизи (а.с. 93-94, Т.1).
5 серпня 2019 року представник позивача у судовому засіданні підтримала клопотання про призначення експертизи, представник відповідача також просила суд доповнити їх питання для проведення такої експертизи, які вказувала у відзиві на позовну заяву (а.с. 56-72, Т.1).
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2019 року було призначено експертизу та поставлено на вирішення експерту питання, зазначені позивачем та відповідачем (а.с. 250-251, Т.1).
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 травня 2020 року поновлено провадження у справі у зв`язку з поверненням справи з експертної установи без виконання, оскільки відсутні докази оплати за проведення експертизи (а.с.10, Т.2).
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 5 серпня 2020 року зупинено провадження у справі та справу повторно направлено до експертної установи для проведення раніше призначеної експертизи (а.с.28, Т.2).
8 грудня 2020 року на адресу суду першої інстанції надійшов лист з експертної установи про надання додаткових матеріалів (а.с.44, Т.2).
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 9 грудня 2020 року справу прийнято до провадження до судді Журибеда О.М. та відновлено провадження у справі (а.с.46, Т.2).
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 червня 2023 року у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу за клопотаннями позивача та відповідача та провадження у справі зупинено (а.с. 173, Т.2).
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30 вересня 2024 року провадження у справі відновлено (а.с.197, Т.2).
29 січня 2025 року представник позивача Шнайдер С.В. подав клопотання про залишення позову без розгляду (а.с.215, Т.2).
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: державний нотаріус Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербина Я.О. про визнання заповіту недійсним залишено без розгляду (а.с.230-232,Т.2).
Таким чином, судом встановлено, що розгляд справи тривав з вересня 2018 року по січень 2025 року, тобто понад 6 років.
Реалізація позивачем права на подання позову до суду у будь-якому випадку зачіпає та має вплив на права та інтереси особи, визначеної ними в якості відповідача.
Визначений позивачем при пред`явлені позову до суду відповідач ОСОБА_2 відреагував на відкриття провадження та протягом 6 років з часу відкриття провадження у справі приймав участь у розгляді справи.
Суд першої інстанції зосередившись на загальних положеннях розподілу судових витрат між сторонами, передбачених частиною 9 статті 141 ЦПК України, не в повній мірі в мотивувальній частині ухвали, надав оцінку діям сторін у справі, які призвели до залишення позову без розгляду, на предмет їх обґрунтованості або необґрунтованості в розумінні приписів, що містяться у частинах 3, 5 ЦПК України та дійшов висновку, що у даній справі не встановлено зловживання ОСОБА_1 своїми процесуальними правами чи вчинення необґрунтованих дій, що є підставою для стягнення з неї витрат на правову допомогу.
В той же час, суд першої інстанції дійшов правильного висновку в резолютивній частині ухвали про стягнення з позивача на користь відповідача витрат за проведення експертизи.
Апеляційним судом враховано, що як вбачається із самого клопотання про залишення позову без розгляду (а.с. 215, Т.2), стороною позивача взагалі не зазначено обґрунтувань, які передували поданню такого клопотання у січні 2025 року з урахуванням того, що позов було подано ще у вересні 2018 року. 
Так, обґрунтування в контексті Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК) означає надання достатніх доказів та аргументів, які підтверджують правову позицію сторони у справі. Це включає в себе подання доказів, що відповідають вимогам кодексу, та пояснення їх значення для вирішення спору. Іншими словами, обґрунтування - це процес, за допомогою якого сторона доводить суду свою правоту, спираючись на факти та норми права.
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що позивач, звернувшись з позовом за захистом своїх прав, які вважала порушеними у 2018 році, вчиняла дії щодо розгляду цієї справи, серед іншого, витребування доказів, клопотання про відкладення розгляду справи без надання відповідних доказів неможливості бути присутньою при розгляді справи, призначення експертизи, після чого позивач майже через 6 років з часу відкриття провадження у справі звернулась до суду із заявою про залишення позову без розгляду, зокрема, до відповідача ОСОБА_2 , без зазначення обґрунтованих причин для подання такого клопотання.
Колегія апеляційного суду звертає увагу, що сам факт звернення з позовом не є підставою для визнання дій позивача зловживанням правом. Однак у цьому спорі основним доводом відповідача є необґрунтованість дій щодо залишення позову без розгляду, а не звернення з позовом до суду.
Такі дії позивача свідчать про зловживання своїми процесуальними правами, а тому не можуть вважатися обґрунтованими.
У зв`язку з цим наявні підстави для стягнення з позивача на користь відповідача витрат за проведення експертизи відповідно до частини 5 статті 142 ЦПК України.
Так, на підтвердження сплати судових витрат, понесених відповідачем за проведення судової експертизи по цивільній справі представником відповідача під час розгляду справи було надано квитанцію, з якої вбачається, що відповідачем сплачено 12 953 грн за проведення цієї експертизи з питань поставлених відповідачем (а.с. 39, Т.2), а тому такі витрати підлягають стягненню з позивача.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції про задоволення заяви в цій частині та не містять обґрунтувань, які стали підставою для звернення до суду першої інстанції із заявою про залишення позову без розгляду через 6 років після відкриття провадження у справі.
Враховуючи вищевикладене, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат у розмірі 12 953 грн за проведення експертизи.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                                 Т.О. Писана
 
Судді                                                                             К.П. Приходько
 
                                                                                       С.О. Журба