ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

24 липня 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 748/66/25
Головуючий у першій інстанції – Костюкова Т.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1109/25

Суд у складі:
головуючого - судді Євстафіїва О.К.,
суддів:                      Скрипки А.А., Шарапової О.Л.,
за участю секретаря Зеляк Ю.Г.,

позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Центр протимінної діяльності,

третя особа: начальник Центру протимінної діяльності Бірюков Євгеній Михайлович,

особи, які подали апеляційні скарги: ОСОБА_1 і її представник – адвокат Кутуков Сергій Олександрович,

на ухвали Чернігівського районного суду Чернігівської області від 03 березня 2025 року та від 30 квітня 2025 року, дати складання повного їх тексту: 03.03.2025 і 30.04.2025 відповідно, місце постановлення: м. Чернігів,

в с т а н о в и в:

27.12.2024 р. ОСОБА_1 і її представник – адвокат Кутуков С.О. звернулися з позовом до Центру протимінної діяльності, в якому просили:
- визнати незаконним та скасувати наказ начальника Центру протимінної діяльності від 02.12.2024 № 338 в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи та поновити її на посаді прибиральника службових приміщень цього Центру;
- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням, що на момент пред`явлення позову становить 8500 грн 00 коп.;
- розподілити судові витрати. 
Ухвалою суду І інстанції від 08.01.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрите загальне позовне провадження й призначене підготовче засідання у справі (арк. 34-35).
13.01.2025 ОСОБА_1 подала до суду заяву, озаглавлену «заява про збільшення позовних вимог» (копія заяви на арк. 44-47), у якій зазначено, що вона додатково просить:
- визнати незаконним та скасувати відносно ОСОБА_1 наказ начальника Центру протимінної діяльності № 363 від 29.11.2024 про встановлення їй неповного робочого дня;
- стягнути з Центру протимінної діяльності на її користь доплату в розмірі 50% посадового окладу за підтримку постійної бойової готовності військ (сил) за жовтень 2024 р. у сумі 1741 грн 50 коп.
Оскаржуваною ухвалою від 03.03.2025 вищевказану заяву (від 13.01.2025) повернено заявнику з посиланням на ч. 6 ст. 185 ЦПК України. Постановляючи її, суд виходив з того, що зі змісту цієї заяви випливає, що має місце не збільшення позовних вимог ОСОБА_1 , а на доповнення до заявлених нею вимог заявлено нові позовні вимоги, що не передбачено чинним процесуальним законодавством.
В апеляційній скарзі на ухвалу від 03.03.2025 ОСОБА_1 і її представник – адвокат Кутуков С.О. просять її скасувати і направити справу для продовження її розгляду до суду І інстанції. Доводи скарги зводяться до того, що:
- судом неправильно застосовані висновки Верховного Суду та не виконано вимоги ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Так, враховані судом при постановлені оскаржуваної ухвали висновки Верховного Суду стосуються неприйнятності збільшення кількості позовних вимог із різнорідних правовідносин, тоді як у заяві про збільшення позовних вимог заявлені додаткові вимоги, що мають одну правову природу й нерозривно пов`язані із вимогами, викладеними у позовній заяві. Тож суд І інстанції помилився у неможливості поєднання таких позовних вимог із первісними та їх спільного розгляду;
- суд, вирішуючи питання прийнятності заяви про збільшення позовних вимог, визнав її необґрунтованою, перевищивши свою компетенцію на такій стадії судового процесу;
- із позовною заявою ОСОБА_1 звернулася до суду 27.12.2024 шляхом направлення її суду поштовою кореспонденцією, а не 06.01.2025, як стверджує суд. Так само із заявою про збільшення позовних вимог вона звернулася 11.01.2025 шляхом направлення її суду поштовою кореспонденцією, а не 13.01.2025 через канцелярію, як зазначає суд;
- проводячи аналогію процесуальних вимог до позовної заяви із вимогами до заяви про збільшення позовних вимог, суд при вирішенні питання прийнятності заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог мав діяти відповідно до приписів глави 2 розділу III ЦПК України. У цьому разі за наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 186 цього Кодексу, суд відповідно до частин 2 та 3 цієї статті, відмовив би у відкритті провадження у справі, постановивши відповідну ухвалу не пізніше п`яти днів з дня находження заяви, надіслав би таку ухвалу заявникові не пізніше наступного дня після її постановлення в порядку, встановленому ст. 272 того ж Кодексу. До ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, що надсилається заявникові, були б додані позовні матеріали, а копія заяви мала б залишитися у суді. Цих обов`язкових процесуальних дій суд не вчинив, фактично відмовивши у прийнятті заяви, про яку йдеться.
Іншою оскаржуваною ухвалою - від 30.04.2025, зупинено  провадження у справі у зв`язку з направленням до апеляційного суду всіх її матеріалів.
Тими ж особами на ухвалу від 30.04.2025 подано апеляційну скаргу, у якій вони просять її скасувати. Доводи цієї скарги зводяться до того, що:
- ухвала суду від 03.03.2025 про повернення заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог обґрунтована, зокрема, тим, що заявлені нею додаткові вимоги є самостійними та не взаємопов`язаними із первісними. Тобто розгляд справи міг бути проведений без прийняття рішення по суті нових позовних вимог, викладених у заяві ОСОБА_1 від 13.01.2025;
- наведені у вказаній заяві (від 13.01.2025) позовні вимоги нерозривно пов`язані із спором між сторонами по суті. У зв`язку із відмовою у прийнятті їх до спільного розгляду з первісними позивачка була змушена звернутися до суду з окремою позовною заявою з позовними вимогами, у прийнятті яких їй фактично відмовлено ухвалою суду від 03.03.2025. Цю заяву прийнято судом і ухвалою від 24.03.2025 відкрито провадження у справі № 748/817/25 та у ній призначено підготовче засідання. Про ці обставини у судовому засіданні повідомляв представник позивачки – адвокат Кутуков С.О.;
- законним і логічним було б зупинення провадження у справі за № 748/66/25 до розгляду справи № 748/817/25, яка вже перебуває у провадженні суду і призначена до розгляду, як це передбачено п. 6 ч.1 ст. 251 ЦПК України, що відповідно до вказаної правової норми є обов`язком суду.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, суд вважає, що вони підлягають відхиленню.
Так, згідно з пп. 1, 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання збільшити або зменшити розмір позовних вимог, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно з ч. 3 цієї статті, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 09.07.2020 у справі № 922/404/19, позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.
І у позовній заяві, і у заяві, озаглавленій як заява про збільшення позовних вимог, містяться вимоги, що випливають з трудових правовідносин. Але вони мають різний предмет і, відповідно, різні підстави. Отож їх спільний розгляд неабияк ускладнить вирішення справи. Тому апеляційний суд виснує, що у заяві, озаглавленій «заява про збільшення позовних вимог», ОСОБА_1 заявлено нові (додаткові) позовні вимоги, які на відміну від вимог, викладених у позовній заяві, мають інший предмет, і які обґрунтовано іншими обставинами.
Отож підстави для скасування оскаржуваної ухвали від 03.03.2025 нема.
Пункт 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України приписує, що заява повертається у випадках, коли порушено правила об`єднання позовних вимог, крім випадків, в яких є підстави для застосування положень ст. 188 цього Кодексу. Підстав для застосування положень цієї статті до спірних правовідносин не встановлено.
Згідно з підп. 15.10 підп. 15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у разі подання апеляційної скарги на ухвали суду першої інстанції, передбачені пунктом 6 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, до суду апеляційної інстанції передаються усі матеріали. У пункті 15.12 цього розділу зазначено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі до перегляду ухвали у справі в порядку апеляційного провадження, якщо відповідно до підп. 15.10 цього підпункту до суду апеляційної інстанції направляються всі матеріали справи.
Оскільки апеляційним судом витребувано всі матеріали справи для розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду від 03.03.2025, то місцевий суд законно зупинив провадження у справи до її повернення з апеляційного суду.
Тож оскаржувана ухвала від 30.04.2025 є законною.
Доводи апеляційних скарг судом відкидаються як такі, що суперечать описаним вище встановленим у справі обставинам і визначеним відповідно до них правовідносинам. Зокрема посилання на те, що в ухвалі від 03.03.2025 невірно вказано дати звернення ОСОБА_1 до суду із позовною заявою та із заявою про збільшення позовних вимог, апеляційний суд розцінює як допущення судом І інстанції описок, які не є підставою скасування оскаржуваних ухвал, так як вказане може бути виправлено у порядку ст. 269 ЦПК України (з ініціативи будь-якого учасника справи або самого суду). 
Враховуючи викладене, керуючись ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвали Чернігівського районного суду Чернігівської області від 03 березня 2025 року та 30 квітня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але в частині залишення без змін ухвали про повернення заяви вона може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови; в іншій частині вона може бути оскаржена до Верховного Суду в цей же строк, але тільки у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:                                    Судді: