Справа № 161/22346/23 	Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П. 	
Провадження № 22-ц/802/416/25  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
10 липня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В., 
з участю :
секретаря судового засідання – Губарик К. А.,
представника позивача – ОСОБА_1 , 
відповідача – ОСОБА_2 ,
представника відповідача – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2025 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
       У грудні 2023 року ОСОБА_4 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 04.05.2018 року близько 14:20 год. ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Peugeot Partner», д.н.з. НОМЕР_1 , допустив зіткнення з вантажним автомобілем «Isuzu NQR 71Р», д.н.з. НОМЕР_2 , після чого легковий автомобіль змінив напрямок руху та зіткнувся з відбійником. Позивач указував, що на момент ДТП він перебував у транспортному засобі під керуванням відповідача та в результаті зіткнення отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості. Як наслідок, його було доставлено до Пулинської ЦРЛ, де він перебував на лікуванні до 08.05.2018 року. Надалі він проходив лікування у Волинській обласній клінічній лікарні, звідки 22.05.2018 року був виписаний на амбулаторне лікування. Позивач зазначав, що загальні витрати на його лікування склали 24261,45 грн. 
Крім отриманих тілесних ушкоджень, що потягли фізичний біль, внаслідок дій ОСОБА_2 він зазнав сильних душевних страждань, які спричинили негативні зміни у житті: тривалі переживання та важкі спогади, тривогу, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, неможливість виконання повсякденних обов`язків, тимчасову втрату працездатності, переживання фізичних незручностей під час одужання та реабілітації, тимчасову відірваність від активного соціального життя, емоційну напругу, нервозність, побоювання щодо майбутнього стану здоров`я. Завдану йому моральну шкоду він оцінював у 100 000 грн. 
З огляду на викладене ОСОБА_4  просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 24261,45 грн майнової шкоди та 100 000 грн моральної шкоди, а також понесені судові витрати у справі.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 24261 грн 45 коп. та моральну шкоду в розмірі 80 000 грн, а також 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 1042 грн 61 коп. судового збору.
Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, у якій просив його скасувати та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Підставою апеляційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 227/2552/17, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, від 09 лютого 2022 року у справі № 567/881/18.
Апеляційна скарга мотивована тим, що зазначене рішення суду вважає незаконним і необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Покликався на те, що на момент дорожньо-транспортної пригоди відповідальність власника транспортного засобу «Peugeot Partner», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. А тому, враховуючи вищезазначені висновки Великої Палати Верховного Суду, у спірних правовідносинах майнова шкода, завдана позивачу ОСОБА_4 в результаті ДТП, у межах страхової суми (суми страхового відшкодування) має бути відшкодована страховиком. І лише у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, за загальним правилом, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Враховуючим те, що максимальний розмір страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів станом на 04.05.2018 року становив 100000, 00 гривень за шкоду, завдану майну, та 200000, 00 грн за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, на думку відповідача та його представника, позивачем у справі не доведено, що шкоди завдано понад указану суму.
Зазначав, що в позовній заяві ОСОБА_4 жодним чином не наведено підстав для звернення з вимогами саме до відповідача, а не до страховика, в якого була застрахована цивільна відповідальність. Крім цього, не додано жодних доказів звернення до страхової компанії та отримання рішення про відмову в задоволенні у виплаті страхового відшкодування вказаною страховою компанією.
Відтак, позовні вимоги до відповідача є передчасними та не підлягають задоволенню.
Відповідач також не погоджується із рішенням суду щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 80 000 тисяч гривень, оскільки дана шкода була відшкодована відповідачем через інших осіб, що підтверджується розпискою ОСОБА_4 в межах кримінального провадження про відсутність претензій до нього, яка знаходиться в матеріалах справи.
Апелянт вважає, що визначений розмір моральної шкоди є абсолютно не обґрунтованим, завищеним, а позивачем не доведено факту спричинення йому фізичних чи душевних страждань на суму 80 000 гривень. Отже, суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Також мало місце порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Ці обставини, відповідно до ст. 376 ЦПК України, є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Щербюк О. Ю. вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Апелянт зазначає, що на момент дорожньо-транспортної пригоди відповідальність власника транспортного засобу «Peugeot Partner», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Такі твердження апелянта є безпідставними та не підтвердженими належними та допустимими доказами, які повинні подаватися відповідачем суду першої інстанції в процесі розгляду справи. Таких доказів не надано ним і при поданні апеляційної скарги.
Звертає увагу суду, що відповідачем не надано доказів на підтвердження факту інформування про страхову компанію позивача, факту подання страховій компанії відповідної заяви про здійснення страхового відшкодування. Разом з тим, заперечення відповідача щодо позовних вимог базувались на здійсненні останнім повного відшкодування завданої шкоди. Заперечуючи проти стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 80 000,00 грн, апелянт зазначає, що дана шкода була відшкодована відповідачем, покликаючись на розписку. Однак, розписка, яка є в матеріалах справи, була дана відповідачу на прохання останнього з метою непритягнення останнього до кримінальної відповідальності. Насправді відповідач не відшкодовував йому ні майнової, ні моральної шкоди. Допитані в судовому засіданні свідки не підтвердили ні суму грошових коштів, ані їх призначення, ані факту подальшої передачі їх. Вважає висновок суду першої інстанції щодо оцінки даної розписки як доказу законним та обгрунтованим. 
Зазначає, що твердження відповідача про необґрунтованість та завищеність визначеного судом розміру моральної шкоди є безпідставним та спростовується матеріалами справи, де підтверджено характер одержаних ним травм та ступінь їх важкості. Також вказує, що йому була проведена операція із встановленням металоконструкції, яка і по даний час знаходиться в кістці. В момент ДТП та в подальшому при лікуванні він переніс значний фізичний біль, пережив емоційний стрес, який супроводжувався відчуттям страху за своє здоров`я та життя. З 04.05.2018 року по 22.05.2018 року був вимушений проходити стаціонарне лікування з подальшим періодичним відвідуванням лікувальних закладів з метою огляду. В період лікування позивач потребував зовнішньої допомоги з боку дружини та дітей, оскільки не міг сам рухатися. Дотепер продовжуються проблеми зі здоров`ям у вигляді періодичних болей та обмеження фізичної активності, пересувається лише з допомогою палиці. Висновок суду про необхідність стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 80 000,00 гривень вважає законним та обґрунтованим, а тому просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 підтримали вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити з викладених у ній підстав.
Позивач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_1 заперечили доводи апеляційної скарги та просили рішення суду залишити без змін з підстав викладених у поданому ними відзиві.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що, враховуючи наявність судового рішення про закриття кримінального провадження із звільненням від кримінальної відповідальності ОСОБА_2 за ч.1 ст.286 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та залишення цивільного позову потерпілого ОСОБА_4 без розгляду, суд вважав доведеним факт завдання майнової та моральної шкоди відповідачем позивачу.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів не може погодитися в повному обсязі із висновком суду щодо наявності підстав для стягнення з відповідача усієї суми заявленої шкоди, зокрема, в частині стягнення майнової шкоди, з огляду на наступне.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 ).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 ).
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Судом установлено, що 04.05.2018 року близько 14 год. 20 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Peugeot Partner», д.н.з. НОМЕР_1 , в салоні якого в якості пасажира перебував ОСОБА_4 , рухаючись по автодорозі «Київ-Чоп» у напрямку м. Новоград - Волинський на 183 км + 100 м, допустив зіткнення з вантажним автомобілем марки «Isuzu NQR 71Р», д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку під керуванням ОСОБА_6 . Після цього автомобіль «Peugeot Partner», д.н.з. НОМЕР_1 , змінив напрямок руху та зіткнувся з відбійником. 
В результаті ДТП позивача було доставлено в приймальне відділення Пулинської ЦРЛ з діагнозом: політравма. Закритий черезвертлюговий перелом правого стегна. Рвано-забійна рана потиличної ділянки голови, обличчя. Садна лівої гомілки. Струс головного мозку. Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.
За вищевказаним фактом здійснювалося досудове розслідування в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12018060300000143 від 04.05.2018 року.
Ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області від 20.11.2023 року в справі № 292/13/19 обвинуваченого ОСОБА_2 було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України (за закінченням строків давності). Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди було залишено без розгляду (а.с.7-10).
Як установлено судом, ОСОБА_4 за наслідками ДТП, яка сталася 04.05.2018 року, проходив курс лікування, загальна вартість якого склала 24261,45 грн.
Судом першої інстанції констатовано, що вказана ДТП сталася саме через винні дії ОСОБА_2 , а тому заподіяння ОСОБА_4 майнової та моральної шкоди є в причино-наслідковому зв`язку саме з винними діями відповідача, що встановлено з мотивувальної частини ухвали Черняхівського районного суду Житомирської області від 20.11.2023 року в справі № 292/13/19, яка, у свою чергу, відповідачем не оскаржувалася.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зводяться до того, що позивачем жодним чином не наведено підстав для звернення з вимогами саме до відповідача, а не до страховика, в якого була застрахована відповідальність водія автомобіля, яким завдано шкоди. Оскільки відсутні докази звернення до страхової компанії та отримання її рішення щодо відмови в задоволенні у виплаті страхового відшкодування, то позовні вимоги до нього як винуватця ДТП є передчасними, та не підлягають задоволенню. 
Однак, колегія суддів не може повністю взяти до уваги такі доводи відповідача, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої зазначеної статті).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини перша та четверта статті 23 ЦК України).
Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом указаної норми, за загальним правилом, шкода підлягає відшкодуванню, по-перше, в повному обсязі, по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).
Проте, крім загального правила, є спеціальні, передбачені законом. Одним із таких спеціальних правил є норми про страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Страхування – це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) і доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV).
Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до статті 5 указаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Згідно із частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, на яку є посилання в апеляційній скарзі, зазначено, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).
Отже, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). 
Тому висновок суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим. Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від попереднього свого висновку про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16).
З огляду на зазначене, уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149, 150 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду вважала, що помилковим є висновок про альтернативне право потерпілого обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 ( пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц ( пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 ( пункт 33.2).  
Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 ).
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
У справі, що переглядається, суд першої інстанції задовольнив повністю позовні вимоги ОСОБА_4 , який просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь майнову шкоду у розмірі 24261, 45 грн, та частково задовольнив моральну шкоду у розмірі 80000 грн, коли позивач просив стягнути 100 000 грн, посилаючись на те, що відповідач є винуватцем ДТП.
Проте, всупереч вимогам ст.1194 ЦК України та наведеним правовим позиціям Верховного Суду, судом першої інстанції не було з`ясовано питання щодо відповідальності страхової компанії, з якою було укладено страховий поліс власником автомобіля, яким керував відповідач ОСОБА_2 під час ДТП. 
Також і позивач ні у своїй позовній заяві, ні в ході розгляду справи судом першої інстанції про цю обставину не повідомляли суд.
Разом з тим, як пояснили в суді апеляційної інстанції відповідач та його представник, саме позивачу ОСОБА_4 , якому фактично власник автомобіля передав для поїздки вказаний автомобіль «Peugeot Partner», д.н.з. НОМЕР_1 , та відповідні документи на нього, був обізнаний про наявність полісу та назви відповідної страхової компанії, однак про це не повідомив суд. 
Отже, страхова компанія, в якої була застрахована відповідальність володільця автомобіля, яким спричинено ДТП, на час її вчинення відповідно до Закону, є належним відповідачем в частині вимог про відшкодування шкоди в межах страхової суми. 
Однак, розмір страхової суми, передбачений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеним ОСОБА_2 суду не був відомий та належним чином не був з`ясований.
Саме з огляду на це судом апеляційної інстанції, врахувавши вимоги ч.3 ст.367 ЦПК України, визнано винятковість даного випадку та задоволено клопотання відповідача і його представника щодо долучення до матеріалів справи на стадії апеляційного розгляду справи інформацію МТСБУ про чинний станом на 04.05.2018 договір ОСЦПВВНТЗ АК/7081568 щодо забезпечення транспортного засобу «Peugeot Partner», д.н.з. НОМЕР_1 . Зазначено, що даний договір був укладений 24.07.2017 страховиком ПрАТ «Європейський Страховий Союз» на період з 24.07.2017 по 23.07.2018. страхова сума за шкоду життю та здоров`ю складала 200000 грн, за шкоду майну – 100000 грн, франшиза – 1000 грн.
Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 12.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV франшиза при відшкодуванні шкоди, заподіяної життю та/або здоров`ю потерпілих, не застосовується. Отже, передбачена договором франшиза в даному випадку також не підлягає стягненню з винного. 
Враховуючи, що розмір обов`язку страховика має істотне значення для встановлення обсягу відповідальності винної в дорожньо-транспортній пригоді особи, оскільки заподіювач шкоди зобов`язаний сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням, однак, страховик залучений до участі у даній справі позивачем не був, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування завданої позивачу майнової шкоди відсутні.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про безпідставність звернення ОСОБА_4 з позовом до відповідача в частині стягнення майнової шкоди, що полягає у витратах, понесених позивачем на лікування внаслідок ДТП, в сумі 24261,45 грн, що не перевищує розміру страхового відшкодування за шкоду, завдану здоров`ю, передбаченого зазначеним полісом, знайшли своє підтвердження та заслуговують на увагу суду.
Отже, колегія суддів доходить висновку про відмову у позові в частині вимог про стягнення майнової шкоди.
Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди.
У справі, яка переглядається, судом встановлено, що внаслідок ДТП, яка трапилася з вини відповідача, позивач отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України).
Врахувавши факт отримання ОСОБА_4 травм внаслідок ДТП, а також їх тяжкість, глибину та характер душевних страждань, пов`язаних як із подією ДТП, так і з фактом його лікування, суд обґрунтовано визначив розмір компенсації моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача, у сумі 80 000 грн. Зазначений розмір компенсації моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості.
Відхиляючи доводи відповідача про необхідність відмовити у задоволенні позову у цій частині у повному обсязі, суд апеляційної інстанції виходить з того, що позивачем надано достатньо належних та достатніх доказів відповідно до статей 76-79 ЦПК України на обґрунтування визначеного судом першої інстанції розміру заподіяної моральної шкоди.
Колегія суддів погоджується з визначеним судом розміром відшкодування моральної шкоди позивачеві.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з доводами відповідача, що з наведених вище підстав незалучення страхової компанії як співвідповідача у цій справі слід відмовити в позові і про стягнення моральної шкоди, оскільки ліміт відповідальності страховика щодо відшкодування моральної шкоди потерпілому в ДТП ст.26-1 Закону  №1961-IV визначено лише в розмірі 5 % від страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка в даному випадку відповідно до вимоги позивача за лікування становить 24261,45 грн.
Отже, враховуючи, що ОСОБА_4 оцінив у позові розмір заподіяної йому моральної шкоди в сумі 100000 грн, то судом при задоволенні частково його позову до винної особи в розмірі 80000 грн не перевищено загального розміру такої шкоди з урахуванням суми, яку міг би компенсувати страховик.
Фактично вимоги апеляційної скарги заявника щодо розміру відшкодування моральної шкоди зводяться до переоцінки судом доказів, яким судом надано належну правову оцінку.
Виходячи з наведеного, в частині стягнення моральної шкоди підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду апеляційний суд не вбачає. 
Таким чином, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню. Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 майнової шкоди в сумі 24261,45 грн слід скасувати і в цій частині відмовити в позові. В решті рішення суду належить залишити без змін.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2025 року в цій справі в частині стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 майнової шкоди в сумі 24261,45 грн скасувати і в цій частині відмовити в позові.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді