ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 серпня 2025 року 
м. Чернівці
справа №715/774/25
провадження 822/620/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кулянда М.І.,
суддів: Литвинюк І.М., Половінкіної Н.Ю.,
секретар Черновська А.К.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 08 травня 2025 року, 
головуючий в суді першої інстанції суддя Телешман О.В.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
Посилалась на те, що 24 вересня 2021 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику у розмірі 87500 гривень та зобов`язалися повернути дану суму коштів 24 березня 2023 року.
На забезпечення виконання даного зобов`язання між позивачем та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений договір поруки.
Посилався на те, що відповідачі не виконали свої зобов`язання за договором позики та не повернули суму боргу.
На підставі наведеного, просив суд стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість: 60000 гривень основного боргу, 20655 гривень річних, 3000 гривень інфляційних втрат, 3555 гривень 3 річних, 3000 гривень пені, а всього 117210 гривень. Вирішити питання про судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 08 травня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг у загальній сумі 68976 гривень 24 копійки, з яких: 60000 гривень основного боргу та 8976 гривень 24 копійки процентів річних.
Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 не в повній мірі виконав свої зобов`язання щодо оплати боргу за договором позики. Також суд вказав, що позивачем безпідставно заявлені вимоги про стягнення процентів від суми позики, за період після 24 березня 2023 року.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині сплати неустойки, трьох процентів річних та пені за договором позики не підлягають задоволенню, оскільки пунктом 18 Розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати судове рішення у частині стягнення відсотків та стягнути на його користь 20 655 гривень - 10 відсотків річних за користування коштами, за період з 24 вересня 2021 року по 03 березня 2025 року.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі посилається на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не правильно розрахував відсотки за користування кредитом, внаслідок чого стягнена з відповідачів сума не відповідає тій, на яку фактично претендував позикодпвець. 
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2  24 вересня 2021року був укладений договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу  87500 гривень на строк до 24 березня 2023 року.
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір поруки від 24 вересня 2021 року, згідно якого поручитель зобов`язується відповідати перед позичальником в повному обсязі по зобов`язаннях позичальника, які виникають з договору позики від 24 вересня 2021 року.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту.
За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин в силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
В силу ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів.
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.
Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору.
При укладенні будь-якого договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.
Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, кредитор вправі вимагати дострокового повернення кредиту з підстав, передбачених у договорі, зокрема внаслідок прострочення боржником періодичних платежів.
Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства. Виконання зобов`язання може бути забезпечено неустойкою (пенею).
Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.
Таким чином як правильно встановлено судом позичальник неналежним чином виконував свої зобов`язання за кредитним договором, а тому має заборгованість за цим договором.
Як вбачається з матеріалів справи між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено кредитний договір від 24 вересня 2021 року, згідно якого отримав 87500 гривень зі сплатою 10 % річних, строком до 24 березня 2023 року.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення відсотків за вказаним договором позики до 24 березня 2023 року.
Щодо стягнення відсотків після закінчення строку дії договору, слід зазначити наступне.
За умовами договору сторони погодили сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий строком - до 24 березня 2023 року.
Відтак, у межах строку кредитування до 24 березня 2023 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти.
 Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Враховуючи викладене, колегія суддів, вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Така ж правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/ 9519/12.
Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні судового рішення про часткове задоволення позовних вимог були належним чином оцінені наведені сторонами доводи й подані докази, об`єктивно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Апеляційний суд враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За викладених обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 08 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту постанови – 14 серпня 2025 року.
Головуючий М.І. Кулянда
Судді: І.М. Литвинюк
Н.Ю. Половінкіна