ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 року
м. Київ
справа № 296/723/23
провадження № 51-4340 км 23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
захисника                                          ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції)
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 12 липня 2024 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року у кримінальному провадженні № 42014110350000352 за обвинуваченням
 
ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нехворощ Андрушівського району Житомирської області, жителя АДРЕСА_1 , 
 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 408 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 12 липня 2024 року ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді позбавлення волі за:
- ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону від 05 квітня 2001 року) - на строк 15 років з конфіскацією майна;
- ч. 1 ст. 408 КК України - на строк 5 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна.
 
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
 
Вироком суду встановлено, що громадянин України ОСОБА_7 , прийняв Військову присягу 04 вересня 1994 року, згідно якої, вступаючи на військову службу, присягнув народу України завжди бути вірним і відданим.
09 грудня 2002 року наказом Генерального директора Національного космічного агентства України (у 2010 році перейменоване в Державне космічне агентство України) ОСОБА_7 був відряджений до Національного центру управління та випробувань космічних засобів (НЦУВКЗ), із залишенням на військовій службі, для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки, відповідно до ч. 9 ст. 6 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів.
Наказом Голови Державного космічного агентства (ДКА) України від 13 квітня 2012 року підполковника ОСОБА_7 було призначено на посаду інженера групи контролю радіоелектронної обстановки відділу застосування космічних засобів та науково-дослідницької, випробувальної роботи НЦУВКЗ, який дислокувався в АК Крим, м. Євпаторія-19. У цей же час ОСОБА_7 проходив військову службу за місцем розташування майданчика № НОМЕР_1 Центру, який дислокувався у АДРЕСА_2 , та виконував завдання щодо дослідження ближнього космосу, управління космічними апаратами тощо.
Тобто, ОСОБА_7 будучи військовослужбовцем ЗСУ та обіймаючи вказану вище посаду вчинив кримінальні правопорушення за таких обставин.
На виконання протиправного умислу, що полягав у переході на біг ворога у період збройного конфлікту, ОСОБА_7 , отримавши не пізніше 19 березня 2014 року у приміщенні клубу НЦУВКЗ пропозицію від представників Збройних сил рф щодо проходження військової служби, погодився на цю пропозицію та з власної ініціативи, добровільно дав згоду на перехід до лав ЗС рф, чим сприяв військовослужбовцям рф встановленням контролю над Центром.
Продовжуючи реалізацію вказаного умислу, ОСОБА_7 , незважаючи на прийняття керівництвом ДКА України не пізніше 24 березня 2014 року усного рішення, доведеного до керівництва НЦУВКЗ та його структурних підрозділів, про передислокацію Центру та його особового складу до м. Києва, шляхом подачі військовослужбовцями ЗСУ рапортів про їх переведення за власним бажанням до установ та філій ДКА України, розміщених на материковій частині України з подальшим призначенням на посади, з відповідним рапортом не звернувся.
Натомість, у кінці березня 2014 року ОСОБА_7 був прийнятий та розпочав військову службу на умовах окупаційної влади у « НОМЕР_2 Окремому командно-вимірювальному комплексі військ повітряно-космічної оборони ЗС рф (в/ч НОМЕР_3 )».
Таким чином ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи, що внаслідок його дій може бути завдано шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці України, перейшов на бік ворога в період збройного конфлікту, тобто вчинив державну зраду.
Крім того, ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем ЗСУ у військовому званні підполковник, умисно вчинив дезертирство за таких обставин.
14 травня 2014 року відповідно до вимог ст. 14 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Головою ДКА України був виданий наказ по особовому складу про прибуття військовослужбовців установ і філій, розташованих на території АР Крим, до ДКА України, яке дислокується у м. Києві. Граничний термін прибуття - 30 травня 2014 року.
Вказаний наказ був розміщений на офіційному сайті Агентства, в той же день направлений електронною поштою на адресу НЦУВКЗ та доведений до відома офіцерам у встановленому порядку.
Однак ОСОБА_7 , обіймаючи посаду інженера групи контролю радіоелектронної обстановки відділу застосування космічних засобів та науково-дослідницької, випробувальної роботи, який дислокувався в АР Крим, будучи обізнаний про цей наказ, всупереч виконання вимог ст.ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ, ст.ст. ЗУ «Про військовий облік і військову службу», діючи з прямим умислом, з особистих мотивів та з метою ухилення від військової служби, 30 травня 2014 року не з`явився на службу до ДКА України, яке дислокується у м. Києві, з відрядження.
За час своєї відсутності підполковник ОСОБА_7 обов`язки військової служби за посадою не виконував, з рапортом про звільнення з військової служби не звертався, перебуваючи поза межами ДКА України правоохоронні органи або органи державної влади про свою належність до військової служби, про вчинене ним ухилення від військової служби та його причини, не повідомляв.
Наказом Міністерства оборони України від 05 червня 2014 року підполковник ОСОБА_7 звільнений від займаної посади. Наказом МО України від 27 квітня 2015 року на нього накладено дисциплінарне стягнення - «позбавлення військового звання», а 12 травня 2015 року звільнено з військової служби у запас (у зв`язку з позбавленням військового звання) та виключено зі списків особового складу ЗСУ.
Таким чином ОСОБА_7 , будучи повідомлений про необхідність виконання Наказу від 15 травня 2014 року, порушив встановлений порядок проходження військової служби та без поважних причин не прибув з відрядження на службу з метою ухилення від її проходження з 30 травня 2014 року по теперішній час, чим вчинив дезертирство.
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що висновки суду не ґрунтуються на ретельно досліджених доказах, що є порушенням ст. 94 КПК України, винуватість його підзахисного не доведено, оскільки немає доказів прийняття ОСОБА_7 присяги і перехід на службу до рф. Обвинувачення в цій частині не деталізоване. 
Також захисник посилається на відсутність підстав для проведення спеціального судового провадження, доказів про отримання обвинуваченим повідомлень про призначення справи до розгляду немає, факт ухилення ним від суду або відмови від прибуття в судове засідання не встановлений, а тому проведення судового засідання за відсутності обвинуваченого є порушенням його прав.
Ухвала апеляційного суду постановлена з порушенням вимог ст. 419 КПК України, оскільки не містить обґрунтованої оцінки доказів та вичерпної відповіді на доводи апеляційної скарги.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Захисник у судовому засіданні підтримав скаргу з наведених у ній мотивів та просив задовольнити.
Прокурор у суді касаційної інстанції заперечив проти задоволення касаційної скарги, вказав на відсутність порушень вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду. Водночас зауважив, що на момент скоєння засудженим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, діяла редакція Закону, яка не передбачала застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна, тому просив виключити його з судових рішень, а в решті вирок та ухвалу залишити без зміни.
 
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
 
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
 
Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів, наведених у скарзі, касаційний суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.
 
Мотиви суду
 
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні державної зради та дезертирства відповідає встановленим обставинам та підтверджується безпосередньо дослідженими і оціненими доказами.
 
Зокрема, свідок ОСОБА_8 під час судового розгляду пояснив щодо відомих йому обставин подій у 2014 році за місцем його служби в АР Крим у Державному космічному агентстві України, де разом із ним проходив службу ОСОБА_7 . Свідок повідомив, що під час описаних ним подій особовий склад отримав наказ про вихід на материкову частину України та прибуття до м. Києва для подальшого розподілу. Коли відбувалося захоплення Криму, біля їх КПП були присутні військові в російській формі. Свідок особисто виїхав, а ОСОБА_7 залишився служити на рф. Всі, хто там залишився, одягли російську форму та прийняли присягу, без прийняття присяги обвинуваченого не взяли б на службу і не видали форму. Крім того, свідок підтвердив, що всі, хто хотів виїхати, змогли це зробити.
 
Аналогічні показання щодо обставин захоплення Центру та можливості його працівників залишити АР Крим і виїхати на материкову частину України дали свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Крім того, свідки підтвердили, що ОСОБА_7 у групах виїзду не було. Також свідок ОСОБА_10 підтвердив, що з його участю проводилися слідчі дії, зокрема, упізнання особи за фото, де він упізнав ОСОБА_7 серед військових рф у момент шикування після захоплення Криму.
 
Суд також дослідив та оцінив письмові докази, зокрема: акт огляду відеозапису «Вручение Боевого знамени евпаторийской части войск Воздушно-космической обороны» від 25 січня 2021 року, де серед військовослужбовців у форменому одязі ЗС рф є особа, схожа на ОСОБА_7 ; акт огляду сайту «Миротворець», де ОСОБА_7 значиться як державний зрадник; акт огляду відеоматеріалів, розміщених на відеохостингу «Youtube» за участю ОСОБА_7 , де представник МО рф агітував про переваги служби в лавах ЗС рф та інші фото-відео докази.
 
Згідно висновків експерта, особа чоловічої статі у військовій формі зразка ЗС рф, в погонах офіцерського складу, з кокардою на фуражці зразка рф, георгіївською стрічкою та з нашивками з емблемою «40-го Отдельного командно-измерительного комплексу», зображена на фото та відеоматеріалах, наданих на дослідження, зовні схожа на ОСОБА_7 . 
 
Свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 упізнали ОСОБА_7 під час пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, на яких зображено останнього у військовій формі зразки ЗС рф та в погонах офіцерського складу.
 
На виконання доручення слідчого від 02 лютого 2022 року встановлено, що ОСОБА_7 не виконує спеціальних завдань правоохоронних органів або спецслужб України.
 
При цьому суд перевірив та дав оцінку процесуальним документам, які були підставами для здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні та визнав зібрані у результаті цього докази належними та допустимими.
 
Отже, встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм відповідну оцінку, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 408 КК України.
 
Вирок суду першої інстанції належним чином мотивований та відповідає вимогам ст. 374 КПК України.
 
Зокрема, в ньому вказано формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінальних правопорушень, форми вини і мотивів кримінальних правопорушень, диспозицій відповідних частин статей закону України про кримінальну відповідальність, що передбачають відповідальність за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких засудженого визнано винуватим, та об`єктивні докази на підтвердження встановлених судом обставин.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 111 КК України державна зрада - це діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, зокрема, перехід на бік ворога в період збройного конфлікту. Із суб`єктивної сторони цей злочин характеризується прямим умислом і має таку об`єктивну ознаку, як мета, що полягає саме в заподіянні шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, державній, економічній чи інформаційній безпеці України. При цьому мотив, тобто внутрішнє спонукання, рушійна сила кримінально караного вчинку людини, що визначає його зміст і допомагає більш глибоко розкрити психічне ставлення особи до вчиненого, не є визначальною ознакою для кваліфікації конкретного діяння за ст. 111 КК України.
 
За таких обставин доводи касаційної скарги захисника про те, що у вироку не конкретизовано обвинувачення ОСОБА_7 , яке визнане судом доведеним, в частині умислу, обставин прийняття ним присяги та виконання конкретних функцій у війську ворога, є безпідставними. При кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 111 КК України суд у вироку зазначив яким чином він перейшов на бік ворога, яку обіймає посаду та які обов`язки виконує, а відсутність інформації щодо прийняття ним військової присяги рф не впливає на кваліфікацію його дій за цією частиною статті. У вироку вказано, що в кінці березня 2014 року ОСОБА_7 був прийнятий та розпочав військову службу на умовах окупаційної влади у « НОМЕР_2 Окремому командно-вимірювальному комплексі військ повітряно-космічної оборони ЗС рф (в/ч НОМЕР_3 )». У вказаному збройному формуванні рф ОСОБА_7 обіймав ту саму посаду та виконував ті ж самі посадові обов`язки, які були в нього в НЦУВКЗ, що підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами, допустимість яких сторона захисту не оспорює. Отже, колегія суддів дійшла висновку, що в суді першої інстанції було доведено винуватість ОСОБА_7 поза розумним сумнівом.
 
У касаційній скарзі захисник наводить практику ЄСПЛ у справах, у яких констатовано порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд) у зв`язку з недотриманням гарантій справедливого кримінального судочинства за процедурою «in absentia».
 
Перевіряючи вказані доводи захисника, суд касаційної інстанції звертає увагу на таке.
 
Судовий розгляд кримінального провадження як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції щодо ОСОБА_7 проведено у відсутність обвинуваченого, оскільки провадження за його обвинуваченням здійснено в порядку спеціального судового провадження (in absentia), з дотриманням вимог КПК України про належне повідомлення його про час та місце судового розгляду шляхом опублікування судового виклику у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - «Урядовий кур`єр» та на офіційному веб-сайті Судової влади.
 
Однією з умов здійснення спеціального судового провадження є здійснення спеціального досудового розслідування. Неявка особи більше як два рази до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду є однією з підстав здійснення спеціального досудового розслідування чи спеціального судового провадження. 
 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження під час досудового розслідування стороною обвинувачення вжито заходів для повідомлення ОСОБА_7 про здійснюване щодо нього кримінальне провадження, зокрема, окрім повідомлень в спосіб, передбачений вимогами КПК України шляхом публікацій в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження в газеті «Урядовий кур`єр», розміщенням публікацій на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора, також шляхом направлення ОСОБА_7 за допомогою месенджерів текстових повідомлень про підозру та його виклик. Крім того, матеріали провадження містять відеозапис вручення повідомлення про підозру, пам`ятки про процесуальні права та обов`язки підозрюваного та повісток про виклик сестрі ОСОБА_7 - ОСОБА_13 , розписку про отримання нею повідомлення про підозру для передачі її брату ОСОБА_7 , корінці повісток про виклик ОСОБА_7 з відміткою про відмову в їх отриманні ОСОБА_13 .
 
Будучи повідомленим про наявність та подальший розгляд кримінального провадження, ОСОБА_7 жодних клопотань, заяв, скарг не подавав. 
 
12 жовтня 2022 року було складено повідомлення про підозру ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 111 КК України, яка вручена його сестрі відповідно до положень ч. 1 ст. 278 КПК України.
 
Повістка про виклик підозрюваного до слідчого відділу для проведення за його участю необхідних процесуальних та слідчих дій була отримана його захисником ОСОБА_6 , а також опублікована в газеті «Урядовий кур`єр», тобто в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, та на сайті Офісу Генерального прокурора.
 
На виклик до слідчого у визначений час ОСОБА_7 не прибув, тому постановою слідчого від 27 жовтня 2022 року він був оголошений у розшук та у міжнародний розшук.
 
04 січня 2023 року захисника ОСОБА_6 було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри ОСОБА_7 . Того ж дня була здійснено публікація в газеті «Урядовий кур`єр» про зміну раніше повідомленої підозри та про виклик ОСОБА_7 до слідчого. На цей виклик підозрюваний також не з`явився, що зафіксовано рапортом слідчого від 09 січня 2023 року.
 
Таким чином, орган досудового розслідування вжив усіх можливих заходів для вручення ОСОБА_7 повідомлення про підозру в спосіб, передбачений КПК України.
 
Встановивши достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 переховується від органу досудового розслідування на тимчасово окупованій території АР Крим з метою ухилення від кримінальної відповідальності, а також наявність достатніх доказів для його підозри у вчиненні злочинів, передбачених ст. 111 ч. 1, ст. 408 ч. 1 КК України, слідчий суддя Корольовського районного суду м. Житомира ухвалою від 17 січня 2023 року відповідно до ст. 297-1, 297-2, 297-4 КПК України надав дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні. 
 
Повідомлення про здійснення спеціального досудового розслідування було опубліковано 19 січня 2023 року в газеті «Урядовий кур`єр» та на офіційному сайті Офісу Генерального прокурора.
 
Зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_7 було відомо про розпочате щодо нього кримінальне провадження. 
 
В подальшому на підставі ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від 21 грудня 2023 року здійснювався судовий розгляд цього кримінального провадження за відсутності обвинуваченого в порядку спеціального судового провадження («in absentia») з обов`язковою участю захисника.
 
Резолюцією Комітету Міністрів Ради Європи № (75)11 від 19 січня 1973 року встановлено, що процедура заочного розгляду (trial in absentia) не порушує права обвинуваченого як на справедливий розгляд, так і на присутність при розгляді його справи. У ній сформульовані умови та мінімальний перелік правил заочного розгляду, якими повинні користуватися держави-члени Ради Європи при розгляді справи за відсутності підсудного.
 
Спеціальне судове провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 здійснювалося з дотриманням вимог ст. 323 КПК України, за участю захисника ОСОБА_6 з повідомленням обвинуваченого у спосіб, передбачений КПК України. 
 
Відповідно до ст. 297-5 ч. 1 КПК України оголошення про виклик обвинуваченого до суду публікувалися в засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур`єр», на офіційному веб-сайті Корольовського районного суду м. Житомира, а також направлялися на останню відому адресу проживання. Тобто відповідно до положень ст. 323 КПК України обвинувачений вважається обізнаним про здійснення щодо нього кримінального провадження. Зміст вироку суду доведено до його відома в тому ж порядку.
 
Суд першої інстанції з об`єктивних причин не зміг допитати ОСОБА_7 в процесуальному статусі обвинуваченого під час розгляду кримінального провадження по суті, оскільки він переховується від суду на тимчасово окупованій території України - АР Крим з метою ухилення від кримінальної відповідальності. ОСОБА_7 не з`явився в судове засідання суду першої інстанції та про причини неявки суд не повідомив. При цьому захист обвинуваченого як під час спеціального досудового розслідування, так і під час спеціального судового провадження за призначенням здійснював фахівець в галузі права - адвокат ОСОБА_6 . 
 
Отже, враховуючи специфіку судового провадження (in absentia), судом першої інстанції були вжиті прямо передбачені кримінальним процесуальним законом заходи щодо інформування обвинуваченого ОСОБА_7 про здійснення стосовно нього кримінального провадження за ст. 111 ч. 1, ст. 408 ч. 1 КК України шляхом публікації відповідної інформації в ЗМІ та мережі Інтернет, однак забезпечити явку обвинуваченого до суду вжитими заходами не вдалося. Відповідно до ст. 297-5 ч. 1 абз. 3 КПК України з моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом. Копії процесуальних документів, що підлягали врученню обвинуваченому ОСОБА_7 , надсилалися захиснику згідно зі ст. 297-5 ч. 2 КПК України.
 
З огляду на викладене слід зробити висновок, що у цьому кримінальному провадженні суд першої інстанції врахував специфіку спеціального судового провадження (ст. 323 ч. 3 КПК України), зберігаючи неупередженість та безсторонність під час розгляду справи приділив особливе значення охороні прав і законних інтересів обвинуваченого як учасника кримінального провадження, яке відбувалося за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченого була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України з дотриманням усіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням установлених законом особливостей, які вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, а отже поріг вимогливості до доказування в такому випадку підвищений.
 
Суд першої інстанції вжив всіх можливих дій аби наданий обвинуваченому державою захист був ефективним, та, дотримуючись вимог статей 10, 22, 23 КПК України, перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту, створивши необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
 
Крім того, відповідно до ст. 374 ч. 5 КПК України у зазначеному рішенні суд обґрунтував, що в цьому кримінальному провадженні сторона обвинувачення вжила всіх можливих передбачених законом заходів щодо дотримання прав підозрюваного чи обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя з урахуванням установлених законом особливостей для кримінального провадження, у якому здійснювалося спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження («in absentia»).
 
Суд першої інстанції урахував правові позиції ЄСПЛ (справа «Колоцца проти Італії» (Colozza v. Italy) , рішення від 12 лютого 1985 року; справа «Шомоді проти Італії» (Somogyi v Italy), рішення від 18 травня 2004 року та інші), за якими суд під час розгляду справи в порядку спеціального судового провадження зобов`язаний обґрунтувати, чи були вжиті всі можливі, передбачені законом заходи щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя.
 
Сформована практика ЄСПЛ з цього питання вказує: «Той факт, що судове засідання проводиться за відсутності підсудного не є саме по собі порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому відмова в доступі до правосуддя має місце, коли особа, засуджена заочно, не має можливості в подальшому досягти нового судового рішення стосовно обґрунтованості обвинувачення за фактичними та юридичними підставами після того, як воно було заслухано, якщо не встановлено, що вказана особа відмовилась від права на захист та на явку в суд, чи мав місце намір ухилитись від правосуддя». Відповідні позиції Суду викладені, зокрема, у справах «Да Лус Домінгеш Ферейра проти Бельгії» (№ 50049/99, п. 54), «Меденіца проти Швейцарії» (№ 20491/92, п. 54-55) «Кромбах проти Франції» (№ 29773/96), «Колоцца проти Італії» (№ 9024/80 п. 30).
 
При цьому, інститут спеціального кримінального провадження, передбачений КПК України, передбачає можливість подання обвинуваченим, щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, апеляційної скарги поза межами загальних процесуальних строків, за умови надання обвинуваченим підтвердження поважності причин неприбуття на виклик, передбачених ст. 138 цього Кодексу (ст. 400 ч. 3 КПК України).
 
За таких обставин, доводи касаційної скарги захисника щодо безпідставності здійснення щодо ОСОБА_7 спеціального судового провадження є необґрунтованими. 
 
Не є слушним також твердження захисника про необхідність зупинення судового провадження до розшуку чи встановлення місцезнаходження обвинуваченого.
 
Положеннями ст. 335 КПК України передбачені випадки зупинення судового провадження: у разі, якщо обвинувачений ухилився від явки до суду або захворів на психічну чи іншу тяжку тривалу хворобу, що виключає його участь у судовому провадженні, або був призваний для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період. Тоді суд зупиняє судове провадження стосовно такого обвинуваченого до його розшуку, видужання або звільнення з військової служби.
 
У той же час спеціальне досудове розслідування та судове провадження здійснюється щодо злочинів, передбачених зокрема ст. 111 КК України, стосовно:
- підозрюваного, який переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та оголошений у міждержавний та/або міжнародний розшук;
- підозрюваного, який понад 6 місяців переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності;
- підозрюваного, стосовно якого наявні фактичні дані, що він перебуває за межами України, на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції.
 
Під час досудового розслідування та судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_7 фактично проживає та постійно перебуває на тимчасово окупованій території АР Крим. Враховуючи наведені приписи кримінального процесуального закону, суд правильно дійшов до переконання про необхідність здійснення спеціального судового провадження. Підстав для зупинення судового провадження у суду не було.
 
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України.
 
Не погодившись із вироком суду першої інстанції захисник оскаржив його в апеляційному порядку. В скарзі захисник заперечував висновки місцевого суду щодо наявності у діях ОСОБА_7 складів злочинів, передбачених ст. 111 ч. 1, ст. 408 ч. 1 КК України, зазначивши доводи, більшість з яких аналогічна доводам його касаційної скарги, а також вважав призначене ОСОБА_7 покарання занадто суворим.  
 
Зі змісту положень ст. 419 КПК України вбачається, що ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
 
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
 
При залишенні апеляційної скарги без задоволення суд апеляційної інстанції має зазначити підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, тобто процесуальний закон вимагає від суду проаналізувати доводи, викладені в апеляційній скарзі, і дати на них мотивовані відповіді. Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке веде до скасування судового рішення.
 
Апеляційний суд покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування судом норм матеріального і процесуального закону, безпомилковість вирішення тих питань, що підлягають з`ясуванню під час ухвалення судового рішення.
 
Суд апеляційної інстанції дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.
 
Так суд розглянув кримінальне провадження в межах апеляційної скарги, належним чином перевірив доводи захисника щодо недоведеності вини ОСОБА_7 , невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Апеляційний суд визнав такі доводи апеляційної скарги захисника безпідставними та належним чином мотивував своє рішення і зазначив підстави, з яких їх визнано необґрунтованими.
 
Таким чиним, доводи касаційної скарги захисника про допущені апеляційним судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону є необґрунтованими і такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження. 
 
Враховуючи викладене, касаційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.
 
Призначене судом основне покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України та є належним чином обґрунтованим.
 
Разом із тим, колегія суддів звертає увагу, що редакція ч. 1 ст. 111 КК України, за якою було засуджено ОСОБА_7 за державну зраду, вчинену у березні 2014 року, станом на той момент передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років без конфіскації майна. На момент постановлення вироку діяла редакція Закону, яка передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від 12 до 15 років з конфіскацією майна або без такої.
 
Відповідно до ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності. 
 
Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
 
Злочин, передбачений ст. 111 КК України, вважається закінченим з моменту вчинення будь-якої з дій, перелічених у цій статті. Це включає, у тому числі, перехід на бік ворога в період збройного конфлікту. Тобто, згідно встановленим судом фактичним обставинам справи, він є закінченим у період не пізніше кінця березня 2014 року, а тому при призначенні покарання суд мав застосувати редакцію Закону, яка діяла на момент скоєння злочину та є такою, що поліпшує становище особи. Проте суд першої інстанції помилково застосував іншу редакцію цього Закону, призначивши засудженому додаткове покарання у виді конфіскації майна. Цієї помилки апеляційний суд не виправив.
 
А тому суд касаційної інстанції вважає за необхідне у порядку ст. 433 КПК України змінити судові рішення в цій частині.
 
Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне у порядку ст. 433 КПК України змінити судові рішення.
 
З цих підстав суд ухвалив:
 
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
В порядку ст. 433 КПК України змінити вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 12 липня 2024 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 . Виключити рішення про застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна за ч. 1 ст. 111 КК України та за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК України.
В решті судові рішення залишити без зміни.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                                   ОСОБА_2                                         ОСОБА_3