Справа № 161/17218/24 	Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т.М. 	
Провадження № 22-ц/802/841/25  	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
13 серпня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді   Бовчалюк З.А.,   
суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,
з участю секретаря судового засідання  Русинчук М.М.,
позивача  ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі і гідності, стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою  представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 травня 2025 року,    

                                        В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про захист честі і гідності, стягнення моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач ОСОБА_3 є головою житлово-будівельного кооперативу імені Лесі Українки, в будинку по АДРЕСА_1 , в якому вона та її родина поселились у зв`язку з успадкуванням її усиновленої дитини двох квартир. Позивач вказує, що ОСОБА_3 має постійні претензії та безпідставні звинувачення щодо неї та членів її родини. Зокрема від неї неодноразово звучало наступне: «Понаїхали. Донецькі окупанти чомусь не поїхали на фронт, а сюди і окупували цілих дві квартири. Вони мали/повинні загинути на фронті, а не їхати сюди і створювати нормальним людям проблеми. Приїхати сюди і окупували наше житло. Ви повинні жити в селі і нас обслуговувати». Крім того, на зборах ЖБК ОСОБА_3 кричала та обзивала позивача та членів її сім`ї донецькими окупантами, заперечуючи будь-які можливості права власності на квартири.
Також зазначає, що ОСОБА_3 відкрито висловлює своє невдоволення тим, що син позивача отримав у спадок квартири в будинку по АДРЕСА_1 , відкрито ображає її, членів сім`ї та батьків позивача, налаштовує проти них всіх сусідів, безпідставно звинувачує у крадіжці металобрухту та захопленні комірки, чим порушує особисті немайнові права. Дії ОСОБА_3 , а саме образи та погрози продовжуються і на даний час до всіх членів її сім`ї та батьків, відтак вважає такі дії образливими та такими, що принижують честь і гідність сім`ї позивача та її батьків.
З врахуванням викладеного, просить припинити дії, що порушують особисті немайнові права позивача шляхом зобов`язання ОСОБА_3 припинити образи стосовно позивач та члені її сім`ї, а також стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 30 000 гривень.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від  06 травня 2025 року  в задоволені позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Заслухавши учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
З матеріалів справи вбачається, що згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 14.10.1976, 29.11.2005 було зареєстровано ЖБК ім. Лесі України, за адресою: 43005, Волинська обл., м. Луцьк, проспект Президента Грушевського, буд. 24. Діяльність кооперативу регулюється Законом України «Про кооперацію», Цивільним, Житловим, Земельним кодексами України, іншими нормативно-правовими актами та статутом ЖБК ім. Лесі Українки..
З травня 2016 року по даний час відповідач ОСОБА_3 є керівником даного ЖБК.
В ЖБК ім. Лесі України (з початку його створення 1976) усі питання вирішуються  загальними зборами.
З початку 2024 року в даному будинку почала проживати позивачка зі своєю сім`єю. 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що ОСОБА_3 має постійні претензії та безпідставні звинувачення щодо неї та членів її родини. Зокрема: від відповідача неодноразово звучало «Понаїхали. Донецькі окупанти чомусь не поїхали на фронт, а сюди і окупували цілих дві квартири. Вони мали/повинні загинути на фронті, а не їхати сюди і створювати нормальним людям проблеми. Приїхати сюди і окупували наше житло. Ви повинні жити в селі і нас обслуговувати». Крім того, на зборах ЖБК ОСОБА_3 кричала та обзивала позивача та членів її сім`ї донецькими окупантами, заперечуючи будь-які можливості права власності на квартири.
Відповідач в категоричній формі заперечила такі висловлювання та вчинення будь-яких негативних висловлювань чи дій в сторону позивача та членів її родини.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи  чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Згідно ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28).
У частині першій статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема честь, гідність і ділова репутація.
Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Водночас стаття 68 Конституції України визначає, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
У національному законодавстві право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань підлягає реалізації з урахуванням обов`язку не поширювати недостовірну і таку, що ганьбить гідність, честь чи ділову репутацію іншої особи, інформацію.
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Згідно із статями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, їх недоторканність, а також на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист своєї гідності, честі та ділової репутації.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (стаття 277 ЦК України).
При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, як не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції та практики ЄСПЛ щодо її застосування.
Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 та постанові Верховного Суду в постанові від 02 червня 2021 року у справі № 757/47672/18.
Згідно з положеннями статті 277 ЦК України та статті 12 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням  особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом  передбачених цим Кодексом випадках. 
Згідно ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона  повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. 
В той же час відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.  Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази, що відповідач принижувала позивача або ж поширювала щодо неї інформацію, яка б принижувала її честь та гідність.
На підтвердження обставин, які вказані у позовній заяві, за клопотанням ОСОБА_1 були допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .. Суд критично відноситься до таких показів, оскільки свідки є членами родичами позивача, які оцінюють обставини, що мали місце через призму сприйняття такої ситуації самою позивачкою.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 у категоричній формі заперечила обставини, щодо образ та негативних висловлювань по відношенню до ОСОБА_1 , в свою чергу вказала, що конфліктна ситуація виникла, виключно через металеву арматуру, яка знаходилась в підвальному приміщенні, що належало попереднім власникам майна, що успадковане сином позивача та в певний період за рішенням загальних зборів використовувалось ЖКБ. Вказала, що дбає виключно про добробут та благоустрій будинку, в якому вони проживають, та інколи робила зауваження, щодо дій позивача при проведені ремонтних робіт у квартирі, однак такі зауваження висловлювались в коректній формі. 
Наявність обставин, щодо металевої арматури, про яку вказує відповідач, підтверджена письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи та не заперечувалась позивачем. 
Заслухавши пояснення позивача та відповідача, вивчивши письмові докази, що наявні у справі, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами склалась напружена конфліктна ситуація, щодо підвального приміщення, в якому знаходилось майно ЖБК і яке помилко позивач вважала власністю спадкодавця. Як позивач, так і відповідач емоційно реагували на ситуацію, що склалася, у зв`язку з чим між ними виникли напружені відносини. Судом не встановлено обставин, які б вказували про зневажливе ставлення ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , що могли б принизити честь і гідність останньої.
З огляду на викладене,  апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не довела своїх позовних вимог, не надала суду доказів поширення інформації саме у тому вигляді, про який йдеться у позовних вимогах.
Отже, за недоведеності поширення недостовірної інформації стосовно позивача, відсутній і юридичний склад дифамаційного правопорушення, що у свою чергу є підставою для відмови в позові.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у приниженні честі і гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то підстави для її задоволення відсутні, оскільки суд першої  інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог про визнання недостовірної інформації.
При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Доводи апеляційної скарги про підставність позовних вимог є власним тлумаченням встановлених обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції і їм суд в сукупності з іншими доказами по справі дав правильну юридичну оцінку.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.
Окрім того у відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить стягнути з позивача на користь відповідача 5000 витрат на правничу допомогу, які були надані стороні відповідача адвокатом та які документально підтвердженні.
Апеляційний суд, ураховуючи вимоги статті 137 ЦПК України, приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 гривень відповідатимуть складності справи, обсягу і вартості наданих послуг та співмірністю з предметом спору, а тому такі підлягають стягненню з  позивача на користь відповідача, при цьому відповідач не клопотала про необхідність зменшення таких витрат , які заявлені до стягнення .
Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

                                          У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 травня  2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1    в користь  ОСОБА_3 5000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: