ПОСТАНОВА 
Іменем України

03 червня 2025 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 389/2067/24
провадження № 22-ц/4809/782/25 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І., 
секретар судового засідання Діманова Н. І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2024 року у складі головуючого судді Берднікової Г. В.
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь безпідставно набуті грошові кошти в сумі 300 000 грн.
В обгрунтування позовних вимог вказано, що в період з 01 вересня 2022 року по 02 вересня 2022 року ОСОБА_1 перерахував декількома переказами на розрахункові рахунки ОСОБА_2 (унікальний ідентифікатор одержувача - 5375411417900763, 4441114428646317) грошові кошти в сумі 300 000 грн 00 коп, а саме: 01 вересня 2022 року перераховано на картку відповідача грошові кошти в сумі 213 000 грн 00 коп (8 грошових переказів), що підтверджується наступними платіжними інструкціями: №ECM_P24216523012D1169 від 01 вересня 2022 року на суму 10000 грн 00 коп (унікальний ідентифікатор одержувача - 5375411417900763); №ECM_P24A220450055D8070 від 01 вересня 2022 року на суму 29000 грн 00 коп (унікальний ідентифікатор одержувача-4441114428646317); № ECM_P24220442987D8193 від 01 вересня 2022 року на суму 29000 грн 00 коп (унікальний ідентифікатор одержувача-4441114428646317); №ECM_P24220437609D2341 від 01 вересня 2022 року на суму 29000 грн 00 грн (унікальний ідентифікатор одержувача-4441114428646317); №ECM_P24220433106D1704 від 01 вересня 2022 року на суму 29000 грн 00 коп (унікальний ідентифікатор одержувача-4441114428646317); №ECM_P24220430086D5997 від 01 вересня 2022 року на суму 29000 грн 00 коп (унікальний ідентифікатор одержувача-4441114428646317); №ECM_P24220427297D4715 від 01 вересня 2022 року на суму 29000 грн 00 коп (унікальний ідентифікатор одержувача-4441114428646317); №ECM_P24220446999D8294 від 01 вересня 2022 року на суму 29000 грн 00 коп (унікальний ідентифікатор одержувача-4441114428646317). 02 вересня 2022 року позивачем перераховано на картку відповідача грошові кошти в сумі 87000 грн (3 грошові перекази), що підтверджується наступними платіжними інструкціями: №ECM_P24221864457D5260 від 02 вересня 2022 року на суму 29000 грн 00 коп (унікальний ідентифікатор одержувача-4441114428646317); №ECM_P24221851199D7901 від 02 вересня 2022 року на суму 29000 грн 00 коп (унікальний ідентифікатор одержувача-4441114428646317); №ECM_P242218549559675 від 02 вересня 2022 року на суму 29000 грн 00 коп (унікальний ідентифікатор одержувача-4441114428646317). 
Позивач вказує, що після отримання вищезазначених коштів відповідач відмовився надавати йому розписку на підтвердження факту отримання грошових коштів у позику, а також відмовився повертати отримані грошові кошти.
У зв`язку з відмовою відповідача повернути отримані ним грошові кошти, у червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. 
Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 січня 2024 року у справі №389/1952/23, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 16 квітня 2024 року, в задоволенні позову ОСОБА_1  відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу в сумі 300 000 грн суд вказав про те, що між сторонами не було укладено письмовий договір позики. Сторонами справи також не було надано розписки чи іншого документу, на підтвердження факту укладення ними саме договору позики. Платіжні інструкції про переказ грошових коштів на рахунки відповідача не є підставою виникнення між сторонами договірних відносин. Крім того, платіжні інструкції не містять відомостей про одержувача цих грошових коштів та не містять відомостей, що грошові кошти були передані саме в борг та на умовах договору позики. А тому судом не було встановлено будь-яких договірних зобов?язань між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на підставі яких позивач зобов`язався перерахувати відповідачу вказані вище грошові кошти. Судами під час розгляду вказаної справи встановлено, що позивач не підтвердив свого права вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, оскільки не надав письмового договору, який би беззаперечно засвідчував правову природу укладеного договору позики та підтвердження факту укладення договору, зобов`язання сторін щодо порядку виконання умов та строків їх дотримання, самі по собі усні домовленості між сторонами та узгодження загальної суми позики в сумі 300 000 грн 00 коп, суперечать вимогам ст.1047 Цивільного кодексу України. 
Під час розгляду вказаної справи суди також не встановили наявність між сторонами інших договірних зобов`язань, які б могли слугувати правовою підставою для набуття відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 300 000 грн, які належали позивачу ОСОБА_1 .
Посилаючись на наведені вище обставини позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_2 без належної правової підстави набув право власності на його грошові кошти в сумі 300000 грн 00 коп. 
Посилаючись на норми статті 1212 ЦК України, позивач вважає, що має право на стягнення грошових коштів у розмірі 300 000 грн з відповідача як таких, що безпідставно набуті, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 300 000 грн.
Здійснено розподіл судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що судом не встановлено наявність між сторонами інших договірних зобов`язань, які б могли слугувати правовою підставою для набуття відповідачем грошових коштів в сумі 300 000 грн. Враховуючи відсутність між сторонами будь-яких договірних правовідносини та неспростованість відповідачем належними, допустимими і достатніми доказами доводів позивача, суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог та наявність підстав для застосування у спірних правовідносинах положень ст.1212 ЦК України.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу. 
Не погодившись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Литовченко Роман Вікторович, оскаржив його в апеляційному порядку, просить скасувати заочне рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Стверджує, що відповідач не укладав з позивачем ОСОБА_1 ані усного, ані письмового договору позики, жодних коштів в рахунок будь-якої позики від нього не отримував. Кошти, які перераховувалися ОСОБА_1 у вересні 2022 року на рахунок ОСОБА_2 , було отримано раніше ОСОБА_1 у ОСОБА_2 в борг, тому є коштами, які позивачем поверталися відповідачу шляхом такого перерахування. 
Зазначає, що позовна заява та додані до неї матеріали не містять жодних доказів щодо безпідставного набуття відповідачем грошових коштів. Так, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження безпідставного набуття коштів. 
Позивач ОСОБА_1 вже звертався з позовом до суду, та вказував, що у серпні 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено усний договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 300 000 грн 00 коп, які останній в подальшому планував використати на лікування. 
Разом з тим, рішенням суду від 16 січня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу було відмовлено. Зазначена обставина свідчить про те, що позивачем ОСОБА_1 в судах висувалися різні версії причин перерахування коштів, що прямо вказує на недостовірність пояснень позивача, та, відповідно, на помилковісь рішення суду в даній справі. 
Вимоги позивача щодо стягнення коштів є безпідставними, не підтведжені належними та допустими доказами, відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
       У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача – адвокат Ганенко Р. А. просив відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції – без змін.
Вказує, що посилання відповідача на те, що спірні кошти перераховувались на погашення боргу, який ОСОБА_1 зобов`язаний був повернути ОСОБА_2 , відповідачем не підтверджено належними та допустими доказами факт укладання договору позики між ними. 
Не надано підтвердження щодо жодного іншого правочину, який би встановлював зобов`язання ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 300 000 грн. 
Не спростовано факту набуття ним спірних коштів без належної правової підстави. 
Оскаржуване заочне рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2024 року у цій справі не суперечить обставинам, які встановлені судами під час розгляду справи №389/1952/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу. 
У справі №389/2067/24 була інша підстава позову – стягнення боргу за договором позики. Під час розгляду вказаної справи суди встановили відсутність будь-яких договірних зобов`язань між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на підставі яких позивач зобов`язався перерахувати відповідачу вказані вище грошові кошти. Такі висновки суду у справі №389/1952/23 апелянтом також не спростовано (а.с.204-205).
Участь учасників справи в суді апеляційної інстанції.
03 червня 2025 рокудо Кропивницького апеляційного суду через систему електронний суд від представника апелянта – адвоката Литовченка Р. В. надійшла заява про розгляд справи без участі сторони відповідача (а.с.229).
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог ст. 128-131 ЦПК України.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
Відповідно до наявних у матеріалах справи платіжних інструкцій АТ КБ «ПриватБанк»: №ECM_P24216523012D1169, №ECM_P24A220450055D8070, №ECM_P24220442987D8193, №ECM_P24220437609D2341, №ECM_P24220433106D1704, №ECM_P24220430086D5997, №ECM_P24220427297D4715, №ECM_P24220446999D8294 від 01 вересня 2022 року та №ECM_P24221864457D5260, №ECM_P24221851199D7901, №ECM_P242218549559675 від 02 вересня 2022 року, позивачем ОСОБА_1 у період з 01 вересня 2022 року по 02 вересня 2022 року перераховано на розрахунковий рахунок (на картку) (унікальний ідентифікатор одержувача - НОМЕР_1 , НОМЕР_2 ) кошти на загальну суму 300000 грн 00 коп. У графі «призначення платежу» платіжних інструкцій зазначено: переказ з картки НОМЕР_3 на картку НОМЕР_4 , НОМЕР_5 (а.с.9-19)
Судом першої інстанції встановлено, та не спростовано сторонами, що власником картки НОМЕР_2 є відповідач ОСОБА_2 , а власником картки НОМЕР_1 є позивач ОСОБА_1 .
Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 січня 2024 року (справа ЄУН 389/1952/23), залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 16 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 300000 як боргу за усним договором позики, відмовлено (а.с.20-26, 28-30).
Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків належать, зокрема, договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 ЦК України.
За частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
З обов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Зі змісту статті 1212 ЦК України ця норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Тлумачення вказаних норм дає підстав для висновку, що якщо одна зі сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом договір розірвано за рішенням суду, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України (див. висновок у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20)).
У пункті VII.-2:101 Книги VII Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.
У статті VII-3:101 Книги VII Модельних правил європейського приватного права щодо змісту збагачення зазначено, що особа вважається збагаченою у випадку: a) збільшення доходів або зменшення обов`язків; b) отримання послуги або результатів виконаної роботи; c) користування чужим майном.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що «кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19 (провадження № 14-175цс21) вказано, що «відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічні правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зазначено, що «кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України».
Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30 серпня 2018 року у справі № 334/2517/16-ц (провадження № 61-29056св18) та від 13 січня 2021 року у справі № 539/3403/17 (провадження № 61-15499св19).
Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, зазначав про те, що 01 вересня 2022 року та 02 вересня 2022 року він перерахував на картку відповідача грошові кошти в сумі 300000 грн. Однак після отримання коштів, ОСОБА_2 відмовився надати позивачу розписку на підтвердження факту отримання коштів.
Факт перерахування коштів на розрахунковий рахунок (на картку) (унікальний ідентифікатор одержувача - НОМЕР_1 , НОМЕР_2 на загальну суму 300000 грн підтверджується платіжними інструкціями АТ КБ «ПриватБанк»: № НОМЕР_6 , № НОМЕР_7 , № НОМЕР_8 , № НОМЕР_9 , № НОМЕР_10 , № НОМЕР_11 , № НОМЕР_12 , № НОМЕР_13 від 01 вересня 2022 року та № НОМЕР_14 , № НОМЕР_15 , № НОМЕР_16 від 02 вересня 2022 року.
У графі «призначення платежу» платіжних інструкцій зазначено: переказ з картки НОМЕР_3 на картку НОМЕР_4 , НОМЕР_5 .
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано стороною відповідача, власником картки НОМЕР_2 є ОСОБА_2 , а власником картки НОМЕР_1 є позивач ОСОБА_1 .
Завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.
За загальним правилом, визначеним статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін.
Згідно із частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У постанові від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а першочергово їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що між сторонами відсутні договірні правовідносини, а отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошові кошти набуті без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим на підставі ст. 1212 ЦК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 300000 грн - сума отриманих грошових коштів.
Під час розгляду справи встановлено, що відповідач набув та зберігає грошові кошти не на виконання договірних зобов`язань та за відсутності передбаченої законом підстави. 
ОСОБА_2 не спростував належними та допустимими доказами факт набуття спірних грошових коштів без належної правової підстави.
Судом апеляційної інстанції відхиляються доводи відповідача про те, що кошти у розмірі 300000 грн призначались на погашення боргу, який ОСОБА_1 зобов`язався повернути ОСОБА_2 , оскільки факту укладання між ним та позивачем договору позики не підтверджено належними доказами.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують обставини, викладені в оскарженому судовому рішенні, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які за нормами ЦПК України дають підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.
Рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим, тому з підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а  оскаржене судове рішення  – без змін.
Передбачені ст. 141 ЦПК підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Литовченко Роман Вікторович, залишити без задоволення.
Заочне рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 12.06.2025.

Головуючий  С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко