Справа № 127/10971/25
Провадження № 22-ц/801/1820/2025
Категорія: 47
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 серпня 2025 року	Справа № 127/10971/25	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів Войтка Ю.Б., Ковальчука О.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №127/10971/25 запозовом  ОСОБА_1 до Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Держаної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2025 року,яке ухвалив суддя Федчишен С.А. у Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 24 червня 2025 року, 
в с т а н о в и в :
В квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з зазначеним позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що на підставі вироку Піщанського районного суду Вінницької області від 21 грудня 2011 року позивач, засуджений до довічного позбавлення волі, з 02 червня 2010 року відбуває покарання в ДУ «Вінницька установа виконання покарань № 1» (установа) за адресою: м. Вінниця, вул. Брацлавська, 2. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року (справа №120/18177/23) визнано протиправними дії Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)», що полягають у невизнанні порушень прав засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 на забезпечення належних житлово-побутових та санітарно-епідеміологічних умов тримання в камерному приміщенні №133 Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)» та зобов`язано Державну установу «Вінницька установа виконання покарань (№1)» усунути порушення прав засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 на забезпечення належних житлово-побутових та санітарно-епідеміологічних умов тримання в камерному приміщенні №133 Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)». Внаслідок протиправних дій ДУ «Вінницька установа виконання покарань № 1», ОСОБА_1 , заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, розмір якої він оцінює в розмірі 5000 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2025 рокув задоволенні позову відмовлено. Судові витрати компенсовано за рахунок держави.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції при розгляді справи не врахував, що неналежні житлово-побутові та санітарно-епідеміологічні умови тримання в камері №133 принижували його людську гідність, формували відчуття безправності та знецінення як особистості.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 липня 2025 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно з вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 21 грудня 2011 року засуджений до довічного позбавлення волі та з 02 червня 2010 року відбуває покарання в ДУ «Вінницька УВП № 1», яка розташована за адресою : м. Вінниця, вул. Брацлавська, 2.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року (справа №120/18177/23) визнано протиправними дії Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)», що полягають у невизнанні порушень прав засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 на забезпечення належних житлово-побутових та санітарно-епідеміологічних умов тримання в камерному приміщенні №133 Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)» та зобов`язано Державну установу «Вінницька установа виконання покарань (№1)» усунути порушення прав засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 на забезпечення належних житлово-побутових та санітарно-епідеміологічних умов тримання в камерному приміщенні №133 Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)».

Даним рішенням суду встановлено, що відповідно до листа Вінницької окружної прокуратури від 25 липня 2023 року № 50-20-21, за результатами проведеної у червні 2023 року перевірки з питань додержання прав засудженого адміністрацією установи виконання покарань, Прокуратурою 26 червня 2023 року внесено вказівку начальнику Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)», згідно з якою - невідкладно розглянути дану вказівку та вжити вичерпних заходів, щодо усунення зазначених у ній порушень вимог законодавства, а також недопущення їх у подальшому, у тому числі шляхом переведення засудженого до довічного позбавлення волі до іншого камерного приміщення, яке відповідає вимогам житлово - побутового та санітарно - епідеміологічного законодавства України.

Разом з цим, згідно листа Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 26 липня 2023 року № 40652.4/П-27892.25/23/ГТЛ/43.4, на усунення виявлених порушень начальнику установи 27 червня 2023 винесено вказівну в порядку ст. 26 Закону України «Про прокуратуру».

Внаслідок протиправних дій ДУ «Вінницька установа виконання покарань № 1», ОСОБА_1 , вважає, що йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, розмір якої, він оцінює в розмірі 5 000 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав будь-яких доказів про те, що не забезпечення належних житлово-побутових та санітарно епідеміологічних умов тримання в камерному приміщенні № 133 ДУ «ВУВП (№1) спричинило йому душевні страждання (експертні висновки, медичні довідки, висновки психолога тощо), в чому полягали ці страждання, їх тривалість, інтенсивність, глибина. Загальне твердження позивача про душевні страждання не є достатньою підставою для задоволення позову.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, який зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. І довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Аналогічні висновки викладені у постанові ВС від 07.06.2022 у справі № 570/2918/20 (провадження № 61-90991св21).

Отже, підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними (постанова ВСУ від 08.11.2017 у справі № 6-99цс17).

Частиною 3 статті 63 Конституції України визначено, що засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду.

Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню (частина 1 статті 28 Конституції України).

Відповідно до статті 1 КВК України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими. Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Згідно зі статтею 3 КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України. Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 7 КВК України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду. Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

За змістом частини першої статті 8 КВК України засуджені мають право, зокрема, на гуманне ставлення до них та на повагу їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню; на належне матеріально-побутове забезпечення у порядку, встановленому цим Законом та нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Згідно частини першої статті 115 КВК України особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Засуджені, як правило, тримаються в приміщеннях блочного типу. Норма жилої площі на одного засудженого не може бути менш як чотири квадратні метри, а у лікувальних закладах при виправних колоніях, у виправних колоніях, призначених для тримання і лікування хворих на туберкульоз, у стаціонарі - п`яти квадратних метрів.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, інші докази (постанова ВП ВС від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19). 

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначив, що бездіяльність відповідача, підтверджена рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року, тому йому завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях і розмір шкоди позивач оцінив в 5000 грн.

Разом з тим, є вірний висновок суду першої інстанції проте, що позивачем не надано будь-яких доказів, які б свідчили, що не забезпечення належних житлово побутових та санітарно епідеміологічних умов тримання в камерному приміщенні № 133 ДУ «ВУВП (№1) спричинили йому душевні страждання (експертні висновки, медичні довідки, висновки психолога тощо), та в чому полягали ці страждання, їх тривалість, інтенсивність, глибина.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 27 серпня 2025 року.

Головуючий                          Сопрун В.В.

Судді                                  Войтко Ю.Б.
       
                                                       Ковальчук О.В.