ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/1042/24  Номер провадження 22-ц/814/2425/25	Головуючий у 1-й інстанції Ткачук Ю. А.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 липня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,
секретар Ванда А.М.,
з участю представника позивача - адвоката Сидоренко І.О., представника відповідача - адвоката Буряка Д.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 06 березня 2025 року, постановлене суддею Ткачук Ю.А. (повний текст складено 11 березня 2025 року), 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю будівельно-монтажне управління «Енергоюжспецстрой» про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, 
в с т а н о в и в:
28.03.2024 ОСОБА_1 звернулась в суд із указаним, уточнивши його вимоги заявою від 22.10.2024. В обґрунтування підстав позову зазначає, що із 06.07.2021 по 19.12.2023 працювала бухгалтером на ТОВ БМУ «Енергоюжспецстрой». Упродовж трудової діяльності вона отримувала від роботодавця шляхом перерахунку на її банківський рахунок заробітну плату у розмірі 28 000,00 грн. щомісяця. На підставі наказу №19-з від 15.12.2023 її звільнено з посади із 19.12.2023. Копію відповідного наказу вона отримала поштою 02.01.2024. Письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні, як і розрахунку при звільненні позивачка не отримувала. 
Зазначає, що відповідач заборгував їй виплату заробітної плати, починаючи з червня 2023 року (за червень місяць, залишилася невиплаченою зарплата в сумі 23 000,00 грн.), липень-листопад – 28 000,00 грн. на місяць, за 19 днів грудня (по момент звільнення) – 17 161,29 грн. та не провів повного розрахунку з позивачкою ні в момент звільнення, ні після звільнення. 
Наголошує, що розмір її заробітної плати був обумовлений сторонами при працевлаштуванні та складав 28 000,00 грн. і саме такий розмір заробітної плати виплачувався відповідачем позивачці по травень 2023 року включно. Усупереч викладеному, за червень 2023 року заробітна плата виплачена їй частково в розмірі 5 000,00 грн., із затримкою виплати (13.07.2023). У подальшому до моменту звільнення заробітна плата їй не виплачувалась. Отже, заборгованість відповідача по заробітній платі за період червень 2023 року по 19.12.2023 становить 180 161,29 грн. 
Крім того, позивачці при звільненні не виплачено грошову компенсацію за 59 календарних дні невикористаної щорічної відпустки, що за розрахунком позивачки становить 54 312,45 грн. 
У зв`язку із порушенням роботодавцем строків виплати заробітної плати та проведення розрахунку при звільненні, визначених статтею 116 КЗпП України, позивачка заявляє до стягнення з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 167 999,49 грн. та моральну шкоду, яку вона оцінює у 20 000,00 грн. 
Рішенням Ленінського районного суду м.Полтави від 06.03.2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю будівельно-монтажне управління «Енергоюжспецстрой» про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди – відмовлено.
Рішення районного суду вмотивовано тим, що в межах заявлених позовних вимог, на їх підтвердження, позивачка не надала належних та допустимих доказів, що розмір її заробітної плати становив 28 000,00 грн. щомісяця. Натомість, наданими відповідачем доказами, а саме, штатним розписом, підтверджено, що у спірний період посадовий оклад бухгалтера товариства становив 6 900,00 грн. на місяць.
Виходячи із предмету спору, суд першої інстанції визнав недоведеним, що у період із червня по грудень 2023 року позивачка не лише перебувала у трудових відносинах з відповідачем, а й фактично виконувала посадові обов`язки, а також, що на день звільнення вона мала невикористану відпустку тривалістю 59 днів, а також, що при звільненні відповідач нарахував та не виплатив останній заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку.
Натомість, за розрахунком суду, кількість днів невикористаної відпустки позивачки за період із 06.07.2021 по 31.07.2023 становила 50 календарних дні, оскільки період відсторонення від роботи працівника без збереження заробітної плати не підлягає зарахуванню до стажу, що дає право на щорічну відпустку. 
Відтак, всього сума невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку становить 28 886,29 грн., у т.ч. ПДФО 5199,53 грн., військовий збір 433,3 грн.; а тому до виплати підлягало 23 253,46 грн.
Разом із цим, оскільки наказом відповідача від 18.12.2023 №18/12-01 із позивачки стягнуто компенсацію фінансових збитків у розмірі 23 253,46 грн. в рахунок невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, суд визнав відсутніми підстави для задоволення позовних вимог. 
       Позивачка із рішенням районного суду не погодилася та оскаржила його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків районного суду обставинам справи, просить рішення районного суду скасувати та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
       Із підстав, раніше детально викладених у позовній заяві, доводить, що упродовж трудової діяльності отримувала від роботодавця шляхом перерахунку на її банківський рахунок заробітну плату у розмірі 28 000,00 грн. щомісяця. При цьому відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт виплати їй заробітної плати в погодженому розмірі у спірний період. Натомість, надані відповідачем платіжні інструкції не містять вказівко на розпорядчий документ, на підставі яких здійснені відповідні платіжні операції. 
       Зазначає, що безпосередньо в ході розгляду справи довідалася про те, що у період із 01.08.2023 по 15.12.2023 відносно неї відповідачем проводилася службова перевірка з відстороненням її від роботи. Із результатами такої перевірки вона не згодна, та, вважає, що межах заявленого спору чинність відповідного наказу, не має обмежувати її в праві на отримання відповідних виплат при звільнені. 
       Наголошує, що у наказі №6-п від 05.07.2021 про прийняття її, позивачки, на роботу не значено обов`язкових реквізитів, а саме, відомостей про розмір посадового окладу, надбавок і доплат.
       Заперечує належність як доказу, наданого відповідачем штатного розпису, який не містить відомостей про введення ого в діє та є лише Додаток №1, без основного документа. 
       У подальшому, на вимогу суду та з урахуванням відповідних зауважень позивача, відповідачем додатково надано заявою від 24.02.2025 копію наказу №30/09-к від 30.09.2022 та копію додатку №1 штатного розпису, де вже зазначено відомості про оклад у розмірі 7 000,00 грн., що є відмінним від попереднього штатного розпису, де були відображені відомості про оклад у розмірі 6 900,00 грн. 
       Виходячи із наданих відповідачем двох штатних розписів, затверджених у вересні 2022 року, з якими вона не була ознайомлена, доводить порушення відповідачем вимог ч.3 ст.32 КЗпП України.
       Наполягає на тому, що відповідач не довів виплату їй заробітної плати в іншому розмірі, ніж 28 000,00 грн. до червня 2023 року та, фактично не заперечував вчинення таких платежів. 
       Зазначає, що табель обліку робочого часу за липень 2023 року відображає «8» за «15» робочих днів, графи з датами з 24 по 28 липня та 31 липня взагалі пусті, що ставить під сумнів належність такого доказу. Натомість, у довідці про доходи позивачки за липень 2023 року відображена кількість робочих днів згідно з графіком роботи – 21, фактична кількість відпрацьованих днів – 21, нарахована заробітна плата – 7000,00 грн. 
       При цьому, поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що відповідач не надав відомостей про нарахування заробітної плати працівникам підприємства за період із серпня по грудень 2023 року, що унеможливлює перевірку відомостей про те, чи нараховувалася їй у вказаний період відповідачем заробітна плата. 
       Доводить, що наказ №01/08 від 01.08.2023 «Про проведення службової перевірки» не є належним доказом у справі, оскільки не був у передбачений законодавством спосіб доведений до відома позивачки. При цьому, відсторонення працівника від виконання його посадових обов`язків має місце в ході службового розслідування, а не перевірки, яка може проводитися виключно на підприємствах державної форми власності. 
       Просить врахувати позицію Верховного Суду, сформовану у справі №753/1969/23 від 04.09.2023, де переглядалася законність прийнятих судами рішень про скасування наказів про звільнення або стягнення заборгованості по заробітній платі без вирішення окремої вимоги про скасування наказів відсторонення від роботи. 
       При цьому, просить врахувати, що її посада не відносить до тих, що визначені п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, а в самому наказі про її звільнення не зазначено яке порушення мало місце, та не відібрано її пояснення по суті викладеного.
       Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 18.04.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду із повідомленням сторін, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 22.04.2025.
       10.06.2025 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, яку просить залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване. 
       У суді апеляційної інстанції позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, наполягали на її задоволенні.
       Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване. 
       Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив наступне.
       Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі наказу Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-монтажне управління «Енергоюжспецстрой» від 05.07.2021 №6-п, ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду бухгалтера з 06.07.2021 з окладом згідно штатного розкладу./а.с.43 т.1/
       Згідно із витягом з трудової книжки НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , під №7 наявний запис від 06.07.2021 «ТОВ БМУ «Енергоюжспецстрой» прийнята на посаду бухгалтера; указаний запис не містить підпису уповноваженої особи та печатки підприємства./а.с.6-7 т.1/.
       Відповідно до наказу ТОВ БМУ «Енергоюжспецстрой» №05/05 від 05.05.2023 «Про видачу коштів під звіт», у зв`язку із виявленою необхідністю придбання канцелярських та господарських товарів для потреб підприємства, наказано видати 28 000,00 грн. для придбання необхідних товарів бухгалтеру ОСОБА_1 шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок номер НОМЕР_2 , відкритий у АТ «Райффайзен банк Аваль»./а.с.46 т./.
       Згідно з копією наказу ТОВ БМУ «Енергоюжспецстрой» №05/05 від 13.07.2023 «Про видачу коштів під звіт», у зв`язку із виявленою необхідністю придбання канцелярських та господарських товарів для потреб підприємства, наказано видати 5 000,00 грн. для придбання необхідних товарів бухгалтеру ОСОБА_1 шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок номер НОМЕР_2 , відкритий у АТ «Райффайзен банк Аваль»./а.с.47 т.1/.
       Із виписки АТ «Райффайзен Банк» про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 убачається, що ТОВ БМУ «Енергоюжспецстрой» на картковий рахунок ОСОБА_1 здійсненні перерахування грошових коштів з призначенням платежу «Операції з підзвітними коштами, без ПДВ»: 27.01.2023 – 3 000,00 грн., 27.01.2023 – 25 000,00 грн., 28.02.2023 – 3 000,00 грн., 28.02.2023 – 25 000,00 грн., 31.03.2023 – 25 000,00 грн., 31.03.2023 – 3 000,00 грн., 05.05.2023 – 25 000,00 грн., 05.05.2023– 3 000,00 грн., 31.05.2023 – 3 000,00 грн., 31.05.2023 – 25 000,00 грн., 13.07.2023 – 5 000,00 грн./а.с.9-11 т.1/
       Указані перерахування коштів ТОВ БМУ «Енергоюжспецстрой» на картковий рахунок ОСОБА_1 також підтверджуються копіями платіжних інструкцій (безготівковий переказ в національній валюті) №64 від 27.01.2023, №65 від 27.01.2023, №120 від 28.02.2023, №121 від 28.02.2023, №173 від 31.03.2023, №174 від 31.03.2023, №230 від 05.05.2023, №234 від 05.05.2023, №277 від 31.05.2023, №278 від 31.05.2023, №360 від 13.07.2023./а.с.54-64 т.1/.
       Відповідно до відомості на виплату готівки №1 від 26.01.2023 «за 1 пол січня 2023 року», ОСОБА_1 отримала під підпис 2 817,50 грн./а.с.65-66 т.1/.
       Згідно штатного розпису, затвердженого директором «ТОВ БМУ «Енергоюжспецстрой» ОСОБА_2 15.09.2022, встановлений посадовий оклад бухгалтеру в розмірі 6 900,00 грн./а.с.44/.
       Наказом ТОВ БМУ «Енергоюжспецстрой» №30/09-к від 30.09.2022 «Про зміну посадових окладів», у зв`язку з підвищенням мінімальної заробітної плати згідно Закону України від 02.12.2021 №1928-ІХ «Про Державний бюджет на 2022 рік», проведене підвищення посадових окладів з 01.10.2022 відповідно до Додатку 1 до цього наказу.
       Згідно з копією штатного розпису, який є додатком №1 до наказу №30/09-к від 30.09.2022, затвердженого директором «ТОВ БМУ «Енергоюжспецстрой» ОСОБА_2 01.10.2022, посадовий оклад бухгалтера становить 7 000,00 грн.
       Відповідно до копії штатного розпису, затвердженого директором «ТОВ БМУ «Енергоюжспецстрой» ОСОБА_2 03.07.2023, посадовий оклад бухгалтера визначений у розмірі 7 000,00 грн./а.с.45 т.1/.
       Згідно з табелями обліку використання робочого часу за червень – грудень 2023 року, бухгалтером ОСОБА_1 у червні 2023 року відпрацьовано 22 робочих дні, у липні 2023 року – 15 робочих днів, у серпні – грудні 2023 року – 0 робочих днів./а.с.67-73 т.1/.
       Наказом ТОВ БМУ «Енергоюжспецстрой» №01/08 від 01.08.2023 «Про проведення службової перевірки», у зв`язку зі встановленою відсутністю первинних документів ТОВ БМУ «Енергоюжспецстрой», за збереження яких була відповідальною бухгалтер ОСОБА_1 , наказано провести внутрішню службову перевірку діяльності ОСОБА_1 на посаді бухгалтера ТОВ БМУ «Енергоюжспецстрой» за період з 05.07.2021 по 31.07.2023. Для проведення перевірки створена комісія та для забезпечення достовірності результатів перевірки ОСОБА_1 відсторонена від виконання посадових обов`язків бухгалтера без збереження заробітної плати з 01.08.2023 до закінчення проведення перевірки./а.с.48 т.1/.
       Відповідно до Акту службової перевірки, складеного 15.12.2023 комісією у складі бухгалтера ОСОБА_3 та інженера з охорони праці ОСОБА_4 , встановлена відсутність первинних документів, перелік яких наданий в цьому акті. За його результатами ТОВ БМУ «Енергоюжспецстрой» подано заяву до Полтавського районного управління поліції ГУНП України в Полтавській області, згідно якої розпочате досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023175420000472 від 03.08.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.357 КК України. 
       Із 24.07.2023 ОСОБА_1 не з`являлась на робочому місті, про що складено доповідну записку 27.07.2023. Протягом періоду з 01.01.2023 по 31.07.2023 ОСОБА_1 на рахунок НОМЕР_2 перераховано підзвітні кошти в сумі 145 000,00 грн., за використання яких не подано звіту та які не були повернені. Таким чином, ці кошти вважаються незаконно привласненими ОСОБА_1 . 
       Після початку проведення службової перевірки ОСОБА_1 відкрито лікарняні листи з 23.08.2023 по 28.08.2023, з 29.08.2023 по 04.09.2023, з 05.09.2023 по 05.09.2023, з 06.09.2023 по 15.09.2023. 
       Із огляду на те, що наказом №01/08 від 01.08.2023 ОСОБА_1 відсторонено від виконання посадових обов`язків без збереження заробітної плати, відсторонені особі допомога по тимчасовій непрацездатності на підставі виданого листка непрацездатності не надається за дня тимчасової непрацездатності, що збігаються з днями відсторонення від виконання обов`язків. 
       Відповідно до перелічених фактів, комісією підтверджене недобросовісне виконання посадових обов`язків бухгалтера ОСОБА_1 , спричинення ТОВ БМУ «Енергоюжспецстрой» матеріальних збитків шляхом привласнення підзвітних коштів. За результатами перевірки комісія рекомендує звільнити ОСОБА_1 у зв`язку з спричиненням ТОВ БМУ «Енергоюжспецстрой» матеріальної шкоди та недобросовісне виконання посадових обов`язків. Для відшкодування привласнених підзвітних коштів рекомендовано використати суму невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 28 827,33 (23 206,00 грн. після вирахування податків і зборів)./а.с.49-50 т.1/.
       Згідно з наказом ТОВ Будівельно-монтажне управління «Енергоюжспецстрой» від 18.12.2023 №18/12-01 наказано стягнути компенсацію фінансових збитків з ОСОБА_1 у розмірі 23 253,46 грн. в рахунок невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку. Підставою наказу зазначений Акт службової перевірки від 15.12.2023./а.с.52 т.1/.
       Наказом ТОВ Будівельно-монтажне управління «Енергоюжспецстрой» від 15.12.2023 №19-з, ОСОБА_1 звільнена з посади бухгалтера 19.12.2023 згідно із п.1 ст.41 КЗпП. Підстава: Акт службової перевірки від 15.12.2023./а.с.7, 51 т.1/.
       Відповідно до копії розрахунку заробітної плати при звільненні ОСОБА_1 , за підписом бухгалтера Д. Притико, сума невиплаченої заробітної плати складає 17 406,79 грн. до вирахування податків (друга половина травня-липень 2023 року). У ОСОБА_1 наявні 50 днів невикористаної відпустки. Сума компенсації – 11 479,50 грн. Всього сума невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку складає 28 886,29 (17406,79 + 11479,50) грн., в тому числі: ПДФО – 5199,53 грн., військовий збір – 433,9 грн. Заробітна плата до виплати – 23253,46 грн./а.с.53 т.1/.
       Із даних картки рахунку 661 за червень – грудень 2023 року «Енергоюжспецстрой» убачається наявність заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 у розмірі 23 426,58 грн./а.с.74-80 т.1/.
       Із даних податкової звітності ТОВ БМУ «Енергоюжспецстрой» за 1 – 3 квартал 2023 року вбачається здійснення відповідачем нарахування ОСОБА_1 заробітної плати у розмірі 7 000,00 грн. та сум єдиного внеску./а.с.81-103 т.1/.
       Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_5 від 10.02.2025 №10/02-01, за 2023 рік ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за період січень – липень 2023 року на загальну суму 49 000,00 грн.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд виходив із того, що правомірність наказів ТОВ БМУ «Енергоюжспецстрой» №01/08 від 01.08.2023 «Про проведення службової перевірки», від 18.12.2023 №18/12-01, яким наказано стягнути компенсацію фінансових збитків з ОСОБА_1 в рахунок невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, та від 15.12.2023 №19-з, яким ОСОБА_1 звільнена з посади бухгалтера, позивачкою не оскаржується та не є предметом розгляду у цій справі.
       Підстави для стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати за період з червня по 19 грудня 2023 року у сумі 180161,29 грн., виходячи з розміру заробітної плати 28 000,00 грн. на місяць суд першої інстанції визнав відсутніми з підстав їх недоведеності належними доказами. Надану позивачкою виписку АТ «Райффайзен Банк» про рух коштів по рахунку за період з 01.01.2023 по 31.12.2023, районний суд до уваги не прийняв, оскільки з її змісту неможливо достовірно установити, що отримані позивачкою від підприємства відповідача кошти були спрямовані саме на виплату її заробітної плати, а не на інші цілі – «операції з підзвітними коштами», що вбачається з зазначених у виписці призначень платежів. 
       Посилання позивачки на існування усних домовленостей з роботодавцем про заробітну плату в розмірі 28 000,00 грн. на місяць, районний суд відхилив, як такі, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. Тоді як, матеріалами справи підтверджено, що із 15.09.2022 посадовий оклад позивачки складав 6 900,00 грн. на місяць, а із 01.10.2022 – 7 000,00 грн. Проте, доказів на підтвердження того, що у період із 01.08.2023 по 19.12.2023 позивачка фактично виконувала посадові обов`язку, останньою суду не надано, що виключає підстави для нарахування та подальшого стягнення заробітної плати за вказаний період.
       У задоволенні позовних вимог в частині компенсації за невикористану відпустку, суд першої інстанції відмовив, оскільки складений стороною позивача розрахунок здійснений виходячи із розміру заробітної плати, який не доведений позивачкою, не містить даних про виключення 6 святкових днів за 2021-2022 роки та враховує період відсторонення позивачки від посадових обов`язків без збереження заробітної плати на період проведення службової перевірки, на підставі наказу №01/08 від 01.08.2023, який позивачкою не оскаржується.
       При цьому, районним судом ураховано розрахунок заробітної плати при звільненні ОСОБА_1 , наданий відповідачем, за яким сума невиплаченої заробітної плати за період друга половина травня – липень 2023 року становила 17 406,79 грн.; середня заробітна плата за період з 01.08.2022 по 31.07.2023 - 229,59 грн. (83800/365); сума компенсації за невикористану відпустку - 229,59 грн. х 50 календарних днів = 11 479,50 грн.; всього сума невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку склала 28 886,29 грн., у т.ч. ПДФО 5 199,53 грн., військовий збір 433,3 грн. До виплати підлягало 23 253,46 грн., які фактично були стягнути з позивачки, як компенсація фінансових збитків. 
       Із урахуванням викладеного, районний суд дійшов висновку, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості відповідача по заробітній платі, що виключає підстави стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а також відшкодування моральної шкоди. 
       Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитися не може з огляду на наступне.
       Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
       Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі №761/42030/21 (провадження №61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі №607/20787/19 (провадження №61-11625сво22)).
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
       Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.
Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності- з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.
За змістом сталої позиції Верховного Суду, зокрема, сформульованої у справі №138/529/17 від 13.11.2019, заробітна плата є винагородою за виконану працівником роботу, а тому факт виконання такої роботи, обумовленої трудовим договором, є предметом доказування у справі.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.12 ЦПК України). Принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню згідно вимог ст.ст.77-80 ЦПК України, і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13 наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Проте пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
У межах заявленого спору судом першої інстанції правильно установлено, що у період із 06.07.2021 по 19.12.2023 ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із ТОВ БМУ «Енергоюжспецстрой», де працювала на посаді бухгалтера із посадовим окладом, починаючи із 01.10.2022 – 7 000,00 грн. на місяць.
Належних та допустимих доказів, які б підтверджували погодження між роботодавцем та працівником інших істотних умов праці, зокрема, розмір щомісячної заробітної плати - 28 000,00 грн., позивачкою не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанцій. 
Натомість, посилання позивачки у доводах апеляційної скарги на виписку АТ «Райффайзен Банк» про рух коштів по рахунку за період з 01.01.2023 по 31.12.2023, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, що зі змісту такої виписки неможливо достовірно установити, що отримані позивачкою від підприємства відповідача кошти були спрямовані саме на виплату її заробітної плати, а не на інші цілі – «операції з підзвітними коштами», що вбачається з зазначених у виписці призначень платежів. 
При цьому, сам факт отримання позивачкою відповідних платежів, із огляду на характер виконуваних нею посадових обов`язків бухгалтера, жодним чином не легітимізує такі виплати як заробітна плату. Тоді як відповідні доводи апеляційної скарги свідчать про те, що позивачка помилково ототожнила легітимні очікування зі сподіваннями, що виникли у неї на підставі особистого помилкового сприйняття істотних умов праці, які чітко зафіксовані штатними розписами та не допускають їх довільного трактування. 
Заперечення позивачки щодо належності штатних розписів як доказу погодження такого розміру посадового окладу, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки ставлячи під сумнів їх зміст, позивачка не довела існування домовленостей про заробітну плату у розмірі 28 000,00 грн. на місяць між нею та громадянином ОСОБА_6 в усному порядку, в тому числі наявності у останнього повноважень на вчинення від імені товариства таких дій. 
       Доводи апеляційної скарги позивачки щодо не доведення до її відома наказу про відсторонення від роботи, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки, як раніше наголошувалося, заробітна плата є винагородою за виконану працівником роботу. Доказів на підтвердження того, що позивачка приступила або мала намір приступити до виконання посадових обов`язків позивачем не надано. Тому нарахування та виплата заробітної плати позивачці була здійснена за інформацією з табелю обліку робочого часу за дні, зараховані як відпрацьовані. За дні, в які працівник не приступив до роботи, працівник не набув права на отримання заробітної плати. 
       Разом із цим, апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги та визнає помилковими висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення компенсації за дні невикористаної відпустки та, як наслідок, виплати за час затримки розрахунку при звільненні. 
       Так, судом першої інстанції на підставі наявних у справі доказів, зокрема, розрахунку заробітної плати при звільненні ОСОБА_1 , складеного відповідачем та не спростованого позивачем, правильно установлено, що розмір невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку склав 28 886,29 грн. 
       Проте поза увагою районного суду залишився той фак, що незалежно від чинності наказу від 18.12.2023 №18/12-01, за відсутності укладеного договору про повну матеріальну відповідальність або віднесення посади позивачки до переліку посад, на які може бути покладена така відповідальність, безпідставним є дії роботодавця щодо компенсації фінансових збитків підприємства за рахунок невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 23 253,46 грн.
       Відповідно до частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
       Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
       Статтею 117 ЦПК України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
       Велика Палата Верховного суду у своїй постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 зазначила, що середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. 
       Із огляду на викладені норми закону та фактичні обставини цієї справи, установивши наявність порушеного права працівника, колегія суддів вважає наявними підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який склав 42 000,00 грн., виходячи із розрахунку: 6 міс. х 7 000,00 грн. 
       Стосовно підставності стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли неправомірні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Наведене відповідає позиції Верховного суду, сформованій у справі №703/3912/16-ц від 27.03.2019.
У постанові ВП ВС від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц зазначено, що визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Суд апеляційної інстанції вважає, що виходячи із засад розумності та справедливості, позовні вимоги до відповідача про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково та стягненню підлягає моральна шкода в розмірі 5 000,00 грн, що є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану позивачу моральну шкоду.
В іншій частині позовних вимог доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та обмежуються загальним цитуванням норм матеріального права безвідносно до фактичних обставин цієї справи. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлЯгає частковому задоволенню, а рішення районного суду скасуванню із постановленням нового рішення, яким стягнути із ТОВ БМУ «Енергоюжспецстрой» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 28 886,29 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 42 000,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн., а всього 75 886,29 грн. В іншій частині позовних вимог слід відмовити.
Згідно зі статтею 141 ЦПК України, пропорційно задоволеним позовним вимогам (19%) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 373,31 грн.
       Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 06 березня 2025 року – скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю будівельно-монтажне управління «Енергоюжспецстрой» про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди – задовольнити частково. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю будівельно-монтажне управління «Енергоюжспецстрой» (ЄДРПОУ 32951760) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 28 886,29 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 42 000,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн., а всього 75 886,29 грн. 
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю будівельно-монтажне управління «Енергоюжспецстрой» (ЄДРПОУ 32951760) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 1 373,31 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 22.07.2025. 

Головуючий суддя                                                                 Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                 Ю.В. Дряниця

                                                                               О.В. Чумак