ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3546/25 Справа № 182/326/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року                                                        м.Кривий Ріг        
справа № 182/326/24
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Остапенко В.О.
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:
позивач ОСОБА_1 
відповідач Маше Авраам

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2024 року, яке ухвалено суддею Рунчевою О. В. у м. Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 19 листопада 2024 року, 
УСТАНОВИВ:

В січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Позовна заява обґрунтована тим, що 22 жовтня 2021 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_4 . Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2024 року шлюб між сторонами було розірвано. 
В період шлюбу за спільні кошти та в інтересах сім`ї подружжям було придбано автомобіль марки Toyota FJ Cruiser 4.0i V6, VIN – НОМЕР_1 , 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Транспортний засіб був зареєстрований на ім`я відповідача. Оскільки автомобіль придбаний в період шлюбу, позивач вважає що має право визнати за собою право на 1/2 частку зазначеного авто. Згідно звіту про оцінку транспортного засобу №02/01 від 16 січня 2024 року вартість спірного автомобіля складає 832 630 грн. 
На підставі наведеного вище позивач просила суд здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме: автомобіля маркиToyota FJ Cruiser 4.0i V6, VIN – НОМЕР_1 , 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , між нею та відповідачем шляхом стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації в розмірі 1/2 частки його вартості, а саме 416 315 грн.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2024 року позов задоволено, здійснено поділ спільного майна подружжя, а саме автомобіля марки Toyota FJ Cruiser 4.0i V6, VIN – НОМЕР_1 , 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 вартістю 843 180 грн, зареєстрований на праві приватної власності на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Стягнуто з Маше Авраама на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 1/2 частки середньої ринкової вартості автомобіля Toyota FJ Cruiser 4.0i V6, VIN – НОМЕР_1 , 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, в розмірі 421 590 грн, після чого вирішено передати зазначений автомобіль в особисту приватну власність ОСОБА_2 . Стягнуто з Маше Авраама на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 4 163,15, витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 605, 60 грн, витрати на оплату послуг за проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи в розмірі 9 087,36 грн, а всього стягнуто 13 856,11 грн.
В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по справі про відмову задоволенні позовних вимог позивачки, посилаючись на те, що судом першої інстанції прийнято рішення без належного вивчення матеріалів справи, без належної оцінки кожного доказу, а сам судовий розгляд був необ`єктивним, упередженим та неповним, що призвело до порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач позивач просила суд здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме: автомобіля марки Toyota FJ Cruiser 4.0i V6, VIN – НОМЕР_1 , 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , між нею та відповідачем шляхом стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації в розмірі 1/2 частки його вартості в сумі 416 315 грн. Відповідач заперечив позовні вимоги та зазначив, що оцінка транспортного засобу, яку надала позивач, є завищеною і здійсненна без огляду самого автомобіля. При цьому, відповідач надав висновок експерта, який здійснив огляд самого автомобіля, його технічний стан та визначив його вартість в розмірі 387 181,50 грн, а тому вважає, що грошова компенсація, що підлягає стягненню з нього на користь позивачки, складає половину, а саме 193 590,75 грн. Судом було призначено судову експертизу для визначення вартості спірного автомобіля і при винесенні судового рішення взяв за основу висновок експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Сергія Телятникова за № 1408-24 від 19 серпня 2024 року, згідно якого експертом було визначено вартість спірного автомобіля в розмірі 843 180 грн. (а.с.106-114). Однак вказаним експертом огляд спірного автомобіля також не здійснювався, а висновки ґрунтуються на порівнянні вартості аналогічних автомобілів в об`явах про продаж, без врахування фактичного технічного стану транспортного засобу. 
Апелянт вважає, що у суду не було підстав для стягнення з відповідача частину вартості автомобіля, оскільки це не є належним засобом захисту порушеного права Позивачки. Суд мав визнати право власності на спірний автомобіль в рівних долях. Стягнення вартості 1/2 автомобіля можливий тільки у випадку продажу відповідачем транспортного засобу без згоди позивачки. Стягуючи вартість 1/2 вартості автомобіля, судом був порушений принцип рівності сторін при обранні способу поділу спільного майна. 
Відповідач не згодний з оцінкою автомобіля і не заявляв про свою згоду на виплату в якості компенсації вартості частки позивача суму, яка є більшою за 193 590,75 грн, з розрахунку що повна вартість авто складає 387 181,50 грн. В разі, якщо позивач вважає об`єктивною вартість спірного майна саме в розмірі 843 180 грн, то саме позивач мала запропонувати відповідачу компенсацію вартості його частки в розмірі 1/2 частки, а саме - 421 590 грн.
Також відповідач зазначає, що один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частку вартості спільного майна, виключно у випадку, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу позивача - залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача  ОСОБА_2  – адвоката Матюшенка С.В., який підтримава доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що  22 жовтня 2021 року позивачка уклала шлюб з відповідачем, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 , видане 22 жовтня 2021 року Нікопольським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с.8). 
Шлюбні стосунки між сторонами припинено, шлюб розірвано за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2024 року. 
У період шлюбу подружжям було придбане рухоме майно, яке складається з транспортного засобу – автомобіля марки Toyota FJ Cruiser 4.0i V6, VIN – НОМЕР_1 , 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль 01 лютого 2022 року зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 (а.с.54).
Згідно висновоку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Сергія Телятникова за №1408-24 від 19 серпня 2024 року, ринкова вартість спірного автомобіля становить 843 180 грн.
Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з Маше Авраама на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки автомобіля марки Toyota FJ Cruiser 4.0i V6, VIN – НОМЕР_1 , 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в сумі 421 590 грн, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль був придбаний сторонами в період шлюбу, та вважав за можливе, в порядку поділу автомобіля, як спільної сумісної власності подружжя, стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію 1/2 частки вказаного автомобіля.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Як вбачається з матеріалів справи, автомобіль марки Toyota FJ Cruiser 4.0i V6, VIN – НОМЕР_1 , 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , був придбаний під час перебування сторін у справі у зареєстрованому шлюбі, отже є спільною сумісною власністю позивачса та відповідача.
Вказані обставини відповідачем у справі не заперечуються.
Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
У даній справі, судом встановлено, що автомобіль марки Toyota FJ Cruiser 4.0i V6, VIN – НОМЕР_1 , 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , був набутий сторонами під час перебування у шлюбі, у зв`язку з чим є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, зокрема, в натурі (стаття 71 СК України), спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України- ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.
Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.
Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.
У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.
Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
У такому випадку, заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.
Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, слід виходити з того, що ця норма права не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.
На підставі наведеного вище колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частку вартості спільного майна, виключно у випадку, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби та тільки за згодою іншого співвласника. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль та стягнути з відповідача на її корить грошову компенсацію вартості частки автомобіля.
Згідно з частиною другою статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
За змістом частини другої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Автомобіль є неподільною річчю і не може бути поділений в натурі між сторонами без втрати свого цільового призначення.
У даній справі позивачка не претендує на те, щоби автомобіль залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Навпаки вона дала згоду на те, щоби отримати грошову компенсацію за частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача.
У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
Крім того, у цій постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду.
Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.
Факт відсутності у відповідача коштів для одноразової виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»).
За таких обставин, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для сплати відповідачем на користь позивачки грошової компенсації вартості частки автомобіля замість належної їй частки у праві спільної власності на автомобіль, є обґрунтованим.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно висновоку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Сергія Телятникова за №1408-24 від 19 серпня 2024 року, ринкова вартість спірного автомобіля становить 843 180 грн.
Доводи відповідача про те, що судом невірно визначено вартість спірного автомобіля, колегією суддів до уваги не приймаються.
Визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя, визначається виходячи з ринкової вартості, визначеного висновоком експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Сергія Телятникова за №1408-24 від 19 серпня 2024 року, що відповідає правовому висновку, викладеному, зокрема у вищенаведеній постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).
Відповідач, на спростування розміру ринкової вартості автомобіля, інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення повторної судової експертизи, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме ці обставини, з`ясовані судом першої інстанції на підставі вказаного висновоку експерта, підлягали врахуванню судом під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 416 315 грн, що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 18 червня 2025 року.

Головуючий:

Судді: