ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 р.	Справа № 639/7702/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Макаренко Я.М. ,
за участю секретаря судового засідання Афанасьєвої К.Р.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Дяченко О.М., м. Харків, повний текст складено 28.04.25 року по справі № 639/7702/24
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції, Департаменту патрульної поліції, третя особа - поліцейський 5 роти третього батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області Пушкар Андрій Сергійович                    
          про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом до Управління патрульної поліції в Харківській області (далі по тексту - УПП ДПП, перший відповідач), Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі по тексту – ДПП, другий відповідач), поліцейського 5 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області Пушкар Андрія Сергійовича (далі по тексту – інспектор, третя особа), в якому просив суд:
- скасувати постанову інспектора роти № 5 3 батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області серії ЕНА № 3470911 від 13.11.2024, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 680 грн за ч. 2 ст. 121 КУпАП.
В обґрунтування позовних вимог послався на протиправність та безпідставність винесеної інспектором постанови серії ЕНА № 3470911 від 13.11.2024 про накладення на позивача штрафу в розмірі 680 грн за порушення частини 2 статті 121 КУпАП, як такої, що винесена без урахування внесених до ДСТУ 3961-2000 змін, затверджених та введених у дію наказом Держстандарту України № 317 від 27.06.2001 (далі - ДСТУ 3961-2000), відповідно до яких, для комплектування легкових та грузових автомобілів, автобусів міського та приміського маршрутів, а також колісних тракторів, застосовується аптечка медична автомобільна типу – АМА-1, яка і була в позивача станом на момент перевірки його транспортного засобу працівником патрульної поліції, а не АМА-2, як безпідставно вирішено інспектором.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28.04.2025 по справі № 639/7702/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: поліцейський 5 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області Пушкар Андрій Сергійович про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксованого не в автоматичному режимі від 13.11.2024 (ЕНА № 3470911) - задоволено.
Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 13.11.2024 (ЕНА № 3470911), якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст.121КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 680,00 (шістсот вісімдесят, 00) грн.
Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ч. 2 ст.121 КУпАП закрито.
Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 605,60 (шістсот п`ять, 60) грн судового збору.
Відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив суд апеляційної інстанції рішення Київського районного суду міста Харкова від 28.04.2025 в справі № 639/7702/24 – скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви – відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив про помилковість висновків суду першої інстанції про те, що ДСТУ 3961:2000 є спеціальним нормативно-правовим актом, а наказ Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження переліків лікарських засобів у медичних аптечках транспортних засобів» від 07.07.98 № 187 (далі – Наказ № 187) – загальним, оскільки за формальними критеріями, ДСТУ 3961:2000 не є нормативно-правовим актом у розумінні закону, а тому не може розглядатись як акт вищої або рівної юридичної сили порівняно з іншим наказом центрального органу виконавчої влади. 
Відтак, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню саме Наказ № 187, яким визначено перелік лікарських засобів, що повинні бути в аптечці першої медичної допомоги для пасажирських транспортних засобів з кількістю пасажирів понад 9 осіб, яких, в свою чергу, у позивача не було.
Інші сторони правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Сторони в судове засідання не прибули про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом розміщення на веб-порталі "Судова влада" повідомлення про виклик у судове засідання та надсилання повісток в системі «Електронний суд».
Відповідно до частини 2 статті 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 13.11.2024 інспектор 5 роти 3 батальйону УПП в Харківській області лейтенант поліції Пушкар А.С виніс постанову по справі про адміністративне правопорушення № 3470911, на підставі якої ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 121 КУпАП з накладенням штрафу у розмірі 680,00 грн.
Діяння ОСОБА_1 , особою, уповноваженою на складання протоколу, кваліфіковано як порушення п. 31.4.7. Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України), за що передбачена відповідальність за ч. 2 ст. 121 КУпАП.
Зі змісту оскаржуваної постанови встановлено, що 13.11.2024 о 16:45:49 в м. Харків по вул. Євгена Котляра, буд. 5, водій керував ТЗ (автобус), а саме здійснював перевезення працівників ПрАТ «Харківська бісквітна фабрика» та при цьому технічний стан та комплектація автобусу не відповідала вимогам правил та стандартів, що стосуються ПДР, а саме в автобусі не було медичної аптечки типу «АМА-2».
Не погодившись із винесеною постановою, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 121 КУпАП, оскільки вважав, що в даному випадку спеціальним нормативним актом є ДСТУ 3961-2000 (Аптечка медична автомобільна), який затверджено і введено в дію наказом Держстандарту України від 17.04.2000 № 278 (зі змінами), а не Наказ № 187. Відтак, з огляду на наявність у позивача аптечки «АМА-1», що не заперечувалося відповідачем, суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем факту порушення позивачем вимог підпункту «є» пункту 31.4.7 ПДР України, яке б полягало в тому, що у відповідача відсутній перелік медикаментів який відповідає ДСТУ 3961-2000 для відповідного типу транспортного засобу, тобто аптечки «АМА-1».
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища визначено Законом України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII (далі – Закон № 3353-XII).
Відповідно до статті 14 Закону № 3353-XII, учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
В силу частини 3 статті 41 Закону № 3353-XII порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, осіб, які рухаються в кріслах колісних, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, осіб, які рухаються в кріслах колісних, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки регулюються Правилами дорожнього руху, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.
Згідно із пунктом 1.9. Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
В силу пункту 31.1 Правил дорожнього руху, технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації.
У розумінні підпункту «є» пункту 31.4.7 забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам: відсутні: медична аптечка з нанесеними на неї відомостями про тип транспортного засобу, для якого вона призначена, - на мотоциклі з боковим причепом, легковому, вантажному автомобілі, колісному тракторі, автобусі, мікроавтобусі, тролейбусі, автомобілі, що перевозить небезпечний вантаж.
Відповідно до пункту 2 примітки до підпункту «є» пункту 31.4.7 Правил дорожнього руху, аптечка, перелік медикаментів якої відповідає ДСТУ 3961-2000 для відповідного типу транспортного засобу, і вогнегасник повинні бути в закріпленому стані у місцях, визначених підприємством-виробником. У разі коли конструкцією транспортного засобу зазначені місця не передбачено, медична аптечка і вогнегасник повинні розташовуватись у легкодоступних місцях. 
Тип і кількість вогнегасників повинні відповідати встановленим нормам. Вогнегасники, якими забезпечуються транспортні засоби, повинні бути сертифікованими в Україні відповідно до вимог законодавства.
ДСТУ 3961-2000 (Аптечка медична автомобільна) затверджено і введено в дію наказом Держстандарту України від 17.04.2000 № 278.
Пунктом 1 ДСТУ 3961-2000 закріплено загальне правило, що цей стандарт поширюється на медичні аптечки для всіх типів автомобілів та колісних тракторів, що експлуатуються на автомобільних дорогах загального використання, вулицях і дорогах населених пунктів. Цей стандарт установлює загальні вимоги до виготовлення, складу та застосування медичних автомобільних аптечок. Вимоги стандарту є обов`язковими.
Наказом Держстандарту України від 27.06.2001 № 317 ДСТУ 3961-2000 затверджено зміни №1, відповідно до яких визначено, що:
«3.1.1. Аптечка медична автомобільна-1 (АМА-1) - призначена для укомплектування легкових і вантажних автомобілів, автобусів міського та приміського маршрутів, а також колісних тракторів.
«3.1.2. Аптечка медична автомобільна-2 (АМА-2) - призначена для укомплектування легкових і вантажних автомобілів, автобусів міського та приміського маршрутів, а також колісних тракторів."
Колегія суддів зауважує, що вказаними нормами ДСТУ 3961-2000 встановлено лише типи медичної аптечки (АМА-1 та АМА-2) без конкретизації типу транспортних засобів в залежності від кількості пасажирських місць. 
Перелік відповідних лікарських засобів, які повинні бути у медичних аптечках першої медичної допомоги у автомобілях затверджено наказом Міністерства охорони здоров`я України "Про затвердження переліків лікарських засобів у медичних аптечках транспортних засобів" від 07.07.1998 № 187, з аналізу якого слідує, що основною відмінністю між АМА-1 та АМА-2 є перелік необхідних в таких аптечках лікарських засобів. який визначається в залежності від кількості місць у транспортному засобів, для якого призначена аптечка.
Колегію суддів встановлено, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 121 КУпАП відбулося внаслідок встановленої відповідачем не відповідності комплектації автобусу вимогам правил і стандартів, яка полягала у відсутності аптечки типу АМА-2, що кваліфіковано поліцейським, як порушення вимог ДСТУ 3961-2000.
Разом з цим, як АМА-1 так АМА-2 відповідають вимогам ДСТУ 3961-2000.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що у розумінні підпункту "є" пункту 31.4.7 Правил дорожнього руху України, відповідальність за частиною 2 статті 121 КУпАП настає у випадку відсутності медичної аптечки, яка відповідає ДСТУ 3961-2000, а не у зв`язку з наявністю не того типу медичної аптечки. 
Частиною 2 статті 121 КУпАП передбачено, що керування водієм транспортним засобом, який використовується для надання послуг з перевезення пасажирів, що має несправності, передбачені частиною першою цієї статті, або технічний стан і обладнання якого не відповідають вимогам стандартів, правил дорожнього руху і технічної експлуатації, тягне за собою накладення штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Статтею 246 КУпАП передбачено, що порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.
На виконання пункту 8 частини першої статті 23 Закону України "Про Національну поліцію", поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Згідно з пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до статті 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху (частини перша, друга, третя і п`ята статті 122). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
В силу вимог пункту 1 статті 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Положеннями статті 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, відомостями та інформацією з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Статтею 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до частини 4 статті 258 КУпАП, у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. 
Постанова у справі про адміністративне правопорушення складається у двох екземплярах, один з яких вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Згідно зі статтею 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
На виконання вимог статті 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210 і 210-1 цього Кодексу, а також про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-9 цього Кодексу.
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
На виконання вимог частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За змістом норм частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
До суду першої інстанції на підтвердження в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 КУпАП, надано копію постанови серії ЕНА № 3470911 від 13.11.2024.
Дослідивши вказану постанову, судом апеляційної інстанції встановлено, що в останній, у графі 7 «до постанови додаються» зазначено  : відео 471779, 467633.
Разом з цим, з досліджених колегією суддів матеріалів справи, встановлено, що останні не містять будь-яких носіїв з відеозаписами моменту вчиненого правопорушення.
Не міститься таких доказів і в системі «Електронний суд».
Будь-яких інших доказів, окрім самої спірної постанови, матеріали справи не містять.
Колегія суддів зауважує, що сама по собі постанова про адміністративне правопорушення та опис інкримінованого правопорушення не можуть бути доказом вчинення особою протиправних дій, а інших належних та допустимих доказів відповідачем не надано.
Слід вказати на процесуальний обов`язок відповідача, передбачений частиною 2 статті 77 КАС України, щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.
У розумінні абзацу 2 частини 2 статті 77 КАС України, суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Всупереч наведеному, другим відповідачем не надано до суду жодних доказів, які б підтверджували наявність в діях позивача ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 КУпАП, та, як наслідок, правомірність спірної постанови.
Крім того, дослідивши спірну постанову колегією суддів встановлено, що у ній вказано про порушення позивачем вимог ДСТУ 3961-2000. Відомостей про недотримання положень Наказу № 187 такий документ не містить.
Відтак, оскільки відповідач не заперечував факту наявності у позивача аптечки «АМА-1», як то передбачено ДСТУ 3961-2000 для транспортного засобу позивача, враховуючи, що позивача було притягнуто до відповідальності саме за недотримання ДСТУ 3961-2000, а не Наказу № 187, доводи апеляційної скарги про нерелевантність ДСТУ 3961-2000 є безпідставними та такими, що підлягають відхиленню.
З огляду на вищевикладене, враховуючи, що другим відповідачем на виконання обов`язку доказування правомірності спірної постанови не надано до суду жодних доказів, які б свідчили про недотримання позивачем вимог підпункту «є» пункту 31.4.7. Правил дорожнього руху України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувана постанова відповідачем прийнята не в спосіб, який передбачений нормами КУпАП, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення та підлягає скасуванню.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Наведеним положенням кореспондують норми статті 293 КУпАП, якими регламентовано повноваження органу, який розглядає скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення.
Так, орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень:
1) залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення;
2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд;
3) скасовує постанову і закриває справу;
4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Враховуючи, що відповідачем не доведено наявності у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю.
Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.04.2025 по справі № 639/7702/24 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та не підлягає касаційному оскарженню в силу ч. 3 ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова	
Судді	   	О.А. Спаскін    Я.М. Макаренко