КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року                                                                                                          місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 369/4856/24
провадження номер № 22-ц/824/8915/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Остапенка Євгена Сергійовича на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 січня 2025 року у складі судді Волчка А.Я., у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кван Капітал» про стягнення пені,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Кван Капітал» (далі - ТОВ «Кван Капітал»), у якій просила стягнути з відповідача на свою користь 1 420 028 грн 52 коп. пені та покласти на відповідача судові витрати.
Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання ухвали суду.
30 вересня 2024 року до суду першої інстанції надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Остапенка Є.С. від 28 вересня 2024 року про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Кван Капітал» про захист прав споживачів  визнано неподаною та повернуто позивачці.
Не погоджуючись з ухвалою судді першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Остапенко Є.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суддя першої інстанції помилково послався в оскаржуваній ухвалі на ст.119 ЦПК України, оскільки дана норма регулює питання відшкодування витрат, пов`язаних із забезпеченням позову, тобто не встановлює будь-яких обов`язків позивача при поданні позову. Вимоги до позовної заяви встановлені ст.175 ЦПК України і ці вимоги не передбачають обов`язок позивача наводити підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». Немає такої вимоги і у ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів». Питання того, які правовідносини існують між сторонами спору та яка норма права підлягає застосуванню до цих правовідносин повинно вирішуватися при винесенні рішення у справі (ст.264 ЦПК України). Вирішення цих питань при прийнятті позову може свідчити про упередженість суду.
Вказує, що предметом позову є стягнення пені, нарахованої відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», тому судовий збір не підлягає сплаті, ці норми Закону не передбачають ніяких додаткових вимог до змісту позову про захист прав споживача.
Зазначає, що у позові зазначено, з яких підстав позивач вважає, що правовідносини між ним та відповідачем регулюються, в тому числі, нормами Закону України «Про захист прав споживачів» та чому пеня, нарахована відповідно до цього Закону, підлягає стягненню з відповідача.
Також вказує, що позивачка надала суду заяву про усунення недоліків, в який зазначила, чому позиція судді щодо обов`язку сплати судового збору є помилковою, але суддя першої інстанції не навів аргументи позивачки та не обґрунтував, чому вони не прийняті. Позовна заява відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України та немає підстав для її повернення.
Відповідачне скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37- 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак суддя першої інстанції належним чином вимог закону не виконав, прийняв судове рішення без дотримання норм процесуального права.
Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з вимогами ч.1 ст.15, ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч.2 ст.16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.
З матеріалів справи вбачається, що у березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ТОВ «Кван Капітал», у якій просила стягнути з відповідача                   1 420 028 грн 52 коп. пені.
Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання ухвали суду.
Залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без руху, суддя першої інстанції виходив із того, що позовна заява не відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, а саме:
загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Враховуючи наведене, суддя першої інстанції дійшов висновку, що підстави для застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» в частині звільнення позивачки від сплати судового збору у спірних правовідносинах відсутні;
відповідно до п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі, що становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2024 року становить 3 028 грн 00 коп. Таким чином суддя першої інстанції встановив, що позивачці необхідно сплатити судовий збір та представити суду квитанцію про його сплату.
28 вересня 2024 року, тобто у строк, встановлений в ухвалі судді першої інстанції від      15 березня 2024 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Остапенко Є.С. подав до суду заяву про усунення недоліків, в якій вказав, що ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», яка встановлює пільгу зі сплати судового збору за позовами споживачів не містить в собі обмежень щодо предмету спору. Зазначив, що вказаний Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності (а.с.41-42).
Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суддя першої інстанції дійшов висновку, що недоліки позовної заяви, які зазначені в ухвалі від 25 березня 2024 року, позивачкою не усунуті.
Крім того, суддя першої інстанції вказав, що позивачка у своїй позовні заяві взагалі не посилається на зміст позовних вимог та обставини, якими вона обґрунтовує позовні вимоги у відповідності до норм Закону, не зазначає яке саме право споживача порушено відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів».
Проте з вказаними висновками судді першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.
Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Згідно з пунктом 22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Згідно з пунктом 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
У ст.5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору. Системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленого ст.5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.
Отже, ст.5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить норми про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, визначив, що ця пільга надається з метою захисту споживачами їх порушених прав.
Порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.
Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від                        21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).
Відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що 05 жовтня 2021 року між нею та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири. Згідно з умовами договору сторони (позивач та відповідач) зобов`язалися в строки, встановлені умовами п.1.3 цього попереднього договору, укласти в майбутньому договір купівлі-продажу квартири (далі - Основний договір), відповідно до якого відповідач (продавець) зобов`язується передати у власність (продати) квартиру АДРЕСА_1 , характеристика якої вказана в п.1.2. ст.1 попереднього договору (далі - Квартира), розташовану в секції 1 об`єкту: «Нове будівництво житлового комплексу багатоповерхових житлових будинків з об`єктами громадського призначення по вулицях: Новообухівське шоссе, Приозерна та Набережна-Сіверська в селі Ходосівка», а сторона-2 (позивач) (в основному договорі - покупець) зобов`язується прийняти цей об`єкт та належним чином оплатити його вартість в обсязі, визначеному попереднім договором. Пунктом 1.3 попереднього договору передбачено, що сторони зобов`язуються в майбутньому, протягом 90 днів з моменту прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію/отримання сертифікату та реєстрації права власності продавцем на квартиру, укласти основний договір. Орієнтований (запланований) термін прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію - ІІІ квартал 2023 року.
Вказувала, що зобов`язання викладене в пункті 1.3 попереднього договору на момент подання позову відповідачем не виконано. В зв`язку з чим позивачка має право на нарахування та стягнення пені відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст.628 ЦК України).
Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За положеннями ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її права, має право на їх відшкодування (ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів»).
На правовідносини, які виникли на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, стороною яких є фізична особа, метою якої є придбання житла для власних потреб, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».
Тлумачення ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» дозволяє стверджувати, що вона поширюється на договори підряду та договори про надання послуг. Відповідно прострочення зобов`язань, що виникли з договору підряду або договору про надання послуг зумовлює нарахування пені у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) або в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі №759/9026/21 (провадження №61-10154сво22).
Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У спорах про захист прав споживачів нарахування пені прямо установлено спеціальним законом, який регулює відносини у сфері захисту прав споживачів.
Колегія суддів вважає, що у цій справі правовідносини сторін, крім норм ЦК України, урегульовані нормами законодавства про захист прав споживачів, оскільки спір у цій справі безпосередньо пов`язаний з порушенням прав споживача, і позивачка заявила вимогу про стягнення пені у зв`язку з неналежним виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру.
За таких обставин, висновок судді першої інстанції про відсутність у позивача передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» пільги зі сплати судового збору за подання позову є помилковим.
Крім того, повертаючи позовну заяву, суддя першої інстанції вказав, що позивачка у своїй позовній заяві не посилається на зміст позовних вимог та обставини, якими вона обґрунтовує позовні вимоги у відповідності до норм Закону, не зазначає яке саме право споживача порушено відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів».
Разом з тим, ухвала судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 березня 2024 року не містила вказаної вище вимоги та не була підставою для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху, відповідно, не могла бути підставою для повернення позовної заяви у зв`язку з невиконанням цієї вимоги.
Проте суддя першої інстанції на зазначені вище обставини, вимоги закону та правові висновки Верховного Суду належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про визнання неподаною та повернення позовної заяви позивачці.
Відповідно до положень ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала судді першої інстанції від 03 січня 2025 року постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому вона відповідно до ст.379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Остапенка Євгена Сергійовича, задовольнити.
Ухвалу судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 січня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий 

Судді: