Дата документу 18.07.2025 Справа № 317/1245/25

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний №317/1245/25                        Головуючий у 1-й інстанції: Мінгазов Р.В.
 
Провадження № 22-ц/807/1466/25                        Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 липня 2025 року                                                        м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:     	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.,  Онищенка Е.А.,  	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Писаренка Сергія Юрійович на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 04 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, - 

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що 07 травня 2022 року ОСОБА_1 на підставі платіжної інструкції №Р24А2231420903С8870 від 07 травня 2022 року на рахунок ОСОБА_2 було перераховано грошові кошти на загальну суму 20 000.00 грн. Будь-який договір, на підставі якого були перераховані кошти на адресу відповідачки, відсутній. Вважає, що відповідач отримав вказані кошти безпідставно.З метою досудового врегулювання спору і встановлення обставин отримання коштів відповідачем 30 грудня 2024 року на адресу останнього було направлено вимогу про повернення грошових коштів, яка на день звернення із цим позовом залишена без розгляду.

Вважає, що безпідставно набуті відповідачем грошові кошти у розмірі 20 000.00 грн оскільки набуті внаслідок відсутності договірних зобов`язань, мають бути стягнуті з нього на користь позивача на підставі статті 1212 ЦК України, а також стягнуто судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 1211.20 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 8000.00 грн. 

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 04 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. 

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Писаренко Сергій Юрійович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 04 червня 2025 рокускасуватита прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, розподілити судові витрати.

Доводи апеляційної скарги ідентичні доводам позовної заяви, крім іншого, ОСОБА_1 вважає, що вона звернулася до суду в межах трирічного строку позовної давності, що жодним чином не обмежує позивача у захисті своїх прав та не може бути підставою для відмови у позові. У зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України, а також проживання її в м. Мелітополі, стало перешкодою звернення до суду із позовом відразу після переказу відповідачу коштів. Позивачем доведено належними письмовими доказами факт перерахування відповідачу 20 000.00 грн, що доведено нею відповідною платіжною інструкцією банку та її право на повернення належних їй коштів, якими відповідач безпідставно користується.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому колегія суддів зауважує, що апеляційна скарга разом з ухвалою Запорізького апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі була направлена ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку (а.с. 77). Крім того, апеляційний суд про відкриття апеляційного провадження у цій справі повідомив відповідача через оголошення на сайті Запорізького апеляційного суду (а.с.78).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2025 року це 90 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3 028, 00 грн (3 028, 00 грн Х 30 = 90 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до п.п.1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 20 000.00 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п.1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За вимогами п. 1 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно ч. 1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до положень частини першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам відповідає
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими та не доведені належними, безспірними та допустимими доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію прозахист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що 07 травня 2022 року платник ОСОБА_1 рахунку НОМЕР_1 здійснила переказ коштів на суму 20 000/00 грн на рахунок НОМЕР_2 отримувач ОСОБА_2 , призначення платежу "Переказ власних коштів". Здійснення переказу коштів підтверджується квитанцією ПРИВАТБАНК від 07 травня 2022 року N Р24А2231420903С8870 (а. с. 19).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 не вказала підставу перерахування коштів ОСОБА_2 , а лише вказала про те, що кошти отримані відповідачем безпідставно.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Частиною першою ст. 1212 ЦК України унормовано, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Правовий аналіз ст. 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з пунктом першим частини першої ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі N 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія "добросовісність" закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права.

ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята ст. 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.

Згідно зі змісту частини першої статті 1212 ЦК України отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті лише за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Аналіз статті 1212 ЦК України і змісту цього інституту цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2018 року у справі N 212/3593/16-ц, провадження 61-60св17, від 20 березня 2019 року у справі N 634/727/16-ц, провадження N 61-21749св18).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIKv. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року N 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 902/417/18 (провадження N 12-79гс19), в якій вказано, що "водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах".

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі N 390/34/17 (провадження N 61-22315сво18) зазначено, що: "добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них".

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі N 185/446/18 (провадження N 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі N 548/741/21 (провадження N 61-1022 св 22).

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2024 року у справі N 127/12240/22, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Судом встановлено, що у 07 травня 2022 року з банківського рахунку ОСОБА_1 NНОМЕР_1 , було здійснено переказ грошових коштів отримувачу ОСОБА_2 , код отримувача НОМЕР_3 , Рахунок отримувача НОМЕР_2 , призначення платежу: переказ власних коштів, надавач платіної послуги платника – АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується платіжною інструкцією АТ КБ «ПриватБанк» від 07 травня 2022 року N Р24А2231420903С8870 (а.с.19).

Як зазначає позивач, кошти у загальному розмірі 20 000.00 грн були зараховані на рахунок ОСОБА_2 , заперечень останнього матеріалами справи не містять. 

30 грудня 2024 року ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Писаренко С.Ю. засобами поштового зв`язку (номер відправлення в АТ «Укрпошта» 6900500190445) на адресу ОСОБА_2 надіслала Вимогу №1м/12/24 від 30 грудня 2024 року, в якій зазначив, що 07 травня 2022 року ОСОБА_2 від ОСОБА_1 були ним безпідставно отримані грошові кошти, які остання бажає повернути. ОСОБА_1 пропонувала добровільно вжити заходів щодо повернення їй коштів в сумі 20 000.00 грн у строк 7 днів з моменту отримання цього повідомлення, після спливу якого, позивачка буде змушена звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення даної заборгованості (а.с.18). 
Матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем позивачу грошових коштів, у розмірі 20 000.00 грн отриманих 07 травня 2022 року.

ОСОБА_1 вважала, що ОСОБА_2 набув за її рахунок грошові кошти у розмірі 20 000.00 грн без достатньої правової підстави, зокрема за відсутності будь-яких цивільно-правових зобов`язань між сторонами, а тому вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 1212 ЦК України.

Отже, з вищезазначеного вбачається, що ОСОБА_1 здійснила переказ грошових коштів ОСОБА_2 , знаючи, що між ним відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплатила кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). Оскільки позивач не була зобов`язана перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте вона здійснила цей платіж з банківського рахунку, на рахунок відповідача із зазначенням його даних, зокрема найменування отримувача ( ОСОБА_2 , його код НОМЕР_3 ) із зазначенням призначення платежу: переказ власних коштів, що виключає наявність помилки в її діях, поведінка позивача щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Доводи позивача про те, що відповідач набув грошові кошти безпідставно, всупереч ч. 6 ст. 81 ЦПК України ґрунтуються на припущеннях, та не підтверджені жодним належним, допустимим та достовірним доказом, як того вимагає ч. 1 ст. 81 ЦПК України.
Таким чином, між сторонами не існувало договірних або інших зобов`язань, які б виправдовували переказ коштів від позивача до відповідача. Це означає, що будь-які платежі, здійснені позивачем, не можуть бути кваліфіковані як виконання зобов`язань, оскільки самих зобов`язань не існувало. За цивільним законодавством, зобов`язання виникають з підстав, передбачених договором або законом (ст. 509 ЦК України).

Позивач здійснила платіж добровільно, без примусу чи впливу з боку відповідача. 

Це є важливим аспектом, оскільки добровільність дій виключає можливість вимагати повернення коштів, якщо немає інших правових підстав для цього.

Суд у даній справі наголошує саме на принципі добросовісності, який є одним із основоположних принципів цивільного права. Добросовісність передбачає чесну та порядну поведінку сторін у цивільних правовідносинах. Поведінка позивача була визнана недобросовісною, оскільки вона спочатку добровільно здійснила платіж, а потім змінила свою позицію та почала вимагати повернення коштів. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі N 390/34/17 (провадження N 61-22315сво18) зазначено, що: "добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України)- це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення."

При цьому платіж було здійснено 07 травня 2022 року в сумі 20 000.00 грн та з цього часу позивач не вчиняла жодних дій для повернення, у випадку відсутності договірних зобов`язань, помилково сплачених грошових коштів, очевидно, вважаючи, платіж правомірним. І лише 30 грудня 2024 року надіслала через свого представника досудову вимогу відповідачу, та 10 березня 2025 року через підсистему «Електронний суд» - звернулася до суду.

Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року у справі N 127/12240/22 звернув увагу, що тлумачення статей 1212, 1215 ЦК України свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності.

В основі доктрини venirecontrafactumproprium лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Якщо особа здійснила сплату грошових коштів, знаючи, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для їх сплати, а згодом вимагає повернення сплачених грошових коштів, то така особа поводиться суперечливо й безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі N 185/446/18 та від 11 січня 2023 року у справі N 548/741/21.

У такому разі, якщо вважати що кошти Відповідачем отримані безпідставно для застосування ст. 1212 ЦК України, Позивач достеменно знаючи, що не зобов`язана перераховувати кошти з огляду на відсутність договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте здійснювала ці платежі та протягом тривалого часу не вважала їх неправомірними, її поведінка щодо вимоги повернення цих коштів, дійсно, є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Відповідно до правового висновку, викладеного у п. 8.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 902/417/18, в якому вказано: "Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах".

Отже, проаналізувавши викладені вище постанови Верховного Суду, можна зробити висновок, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не відійшов від усталеної практики, а підтримав вже сформовану позицію щодо відсутності обов`язку повернення безпідставно набутих грошей у випадку, якщо особа сплатила гроші, знаючи, що в неї відсутній обов`язок для їх сплати, але згодом вимагає їх повернення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне і обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права. 

Тобто, дійшов вірного висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення в порядку ст. 1212-1213 ЦК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 20 000.00 грн.

Позивач не наводить у поданій апеляційній скарзі належних доводів про необґрунтованість відмови суду першої інстанції у задоволенні позову.

Колегія суддів звертає увагу, що загалом за своїм змістом доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам, викладеним в позовній заяві, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та висновки щодо яких вмотивовано та обґрунтовано виклав у мотивувальній частині ухваленого рішення.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, –
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Писаренка Сергія Юрійовича– залишити без задоволення. 

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 04 червня 2025 року  - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повна постанова складена 18 липня 2025 року.

Головуючий, суддя                 Суддя               Суддя
Подліянова Г.С.               Кочеткова І.В. Онищенко Е.А.