КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
                                                                                                                                         
Справа № 755/346/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4164/2025
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
04 червня 2025 року                                                                                                м. Київ
     Київський апеляційний суд в складі колегії суддів 
судової палати з розгляду цивільних справ:
                                                                                                                              
                                    судді-доповідача     Болотова Є.В.,
                                                     суддів:     Музичко С.Г., Сушко Л.П.,                                                                            
                                         при секретарі      Яхно П.А.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за  заявою  ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за скаргою   ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: Красилівський відділ державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач: акціонерне товариство «Сенс Банк» на дії органу примусового виконання, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2024 року, постановлену під головуванням судді Яровенко Н.О.,-
 
встановив:
 
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державних виконавців Красилівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, у якій він просив: заборонити державним виконавцям Хмельницького відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вчиняти будь-які виконавчі дії у виконавчому провадженні № НОМЕР_1; зобов`язати державних виконавців зупинити стягнення на підставі виконавчого листа № 6-4975 від 08 грудня 2011 року виданого Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення в солідарному порядку заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», що здійснюється у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, шляхом винесення постанови відповідно до вимоги п. 2 ч. 1 ст. 34 Закону України                  «Про виконавче провадження».
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2024 року у задоволенні названої заяви відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити вимоги заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне встановлення обставин, які мають значення.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлялися належним чином.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для застосування заявлених заходів забезпечення під час оскарження ОСОБА_1 дій державних виконавців.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасникасправи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. 
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з  ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 лютого 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
За ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У п. 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6                        «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державних виконавців Красилівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
У заяві про забезпечення позову, ОСОБА_1 просив заборонити державним виконавцям Хмельницького відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вчиняти будь-які виконавчі дії у виконавчому провадженні № НОМЕР_1; зобов`язати державних виконавців зупинити стягнення на підставі виконавчого листа № 6-4975 від 08 грудня                   2011 року виданого Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення в солідарному порядку заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», що здійснюється у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, шляхом винесення постанови відповідно до вимоги п. 2 ч. 1 ст. 34 Закону України                  «Про виконавче провадження».
Так, суд не наділений повноваженнями вирішувати питання щодо вжиття заходів забезпечення скарги шляхом зупинення стягнення заборгованості, оскільки вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій відноситься виключно до компетенції державного виконавця.
Нормами Цивільного процесуального кодексу не передбачено можливості вживати заходи забезпечення скарги на дії державного виконавця шляхом зупинення стягнення у порядку, передбаченому ст. ст. 149, 150 ЦПК України.
Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення скарги, оскільки заявлені заходи не можуть бути застосовані під час оскарження дій приватного виконавця, а лише під час розгляду справ щодо оскарження виконавчих написів та про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Доводи апеляційної скарги про те, що заходи забезпечення позову є обґрунтованими та співмірними із заявленими вимогами скарги, колегія суддів оцінює критично, оскільки суд першої інстанції не мав будь-яких правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення скарги, використовуючи інститут цивільного процесуального права - забезпечення позову.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду від 30 жовтня 2024 року постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-     
 
   постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.
 
Повний текст складено 16 червня 2025 року.

 

Суддя-доповідач                                                                                            Є.В. Болотов 

 

 
Судді:                                                                                                             С.Г. Музичко

 

                                                                                                                                                               
                                                                                                                           Л.П. Сушко