КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110, тел./факс 0 (44) 284 15 77 
e-mail: inbox@kas.gov.ua, inbox@kia.court.gov.ua, web: kas.gov.ua, код ЄДРПОУ 42258617

Унікальний номер справи № 757/5661/24-ц                           Головуючий у суді першої інстанції -Григоренко І.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8913/2025                  Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
01 серпня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач      Нежура В.А.,
 судді                          Желепа О.В., Невідома Т.О., 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Мартиновою Наталією Юріївною на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 листопада 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних коштів з карткового рахунку та припинення списання відсотків за використання кредитного ліміту,
 
встановив:
 
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних коштів з карткового рахунку та припинення списання відсотків за використання кредитного ліміту.
Позов обґрунтовано тим, що  у 2019 році позивачка отримала в AT КБ «ПриватБанк» карту «Універсальна», при оформленні якої ОСОБА_1 було зазначено фінансовий номер НОМЕР_1 . З моменту оформлення кредитної картки позивач номер телефону не змінювала, паролі від карти та інтернет-банкінгу нікому не передавала та картками в Інтернет-магазинах не розраховувалася. 
Вказує, що 01.07.2023 року приблизно о 06 год. 00 хв. ОСОБА_1 зайшла до додатку «Приват24» та виявила, що з карти «Універсальна» № НОМЕР_2 зникло 49 806,68 грн, у період часу з 02 год. 44 хв. до 03 год. 49 хв. дев`ятнадцятьма транзакціями. Вказані транзакції позивачка не робила, хто міг здійснити дані витрати їй невідомо. 
Зазначала, що з даного приводу здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 112023041720000730 від 01.07.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, в якому ОСОБА_1 визнана потерпілою. 
Так, в ході досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні було встановлено, що з банківської картки ОСОБА_1 № НОМЕР_2 (рахунок № НОМЕР_3 ) було здійснено транзакції на невідомий рахунок за допомогою терміналу, який належить AT «СенсБанк». 
Посилається на те, що позивачка не порушувала умови договору про обслуговування карткового рахунку, негайно повідомила обслуговуючий банк про несанкціоноване списання грошових коштів з її рахунку, звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення та із заявою про припинення нарахування відсотків за використання кредитного ліміту до обслуговуючого банку, звернулася зі скаргою до Національного банку України, тобто вчинила всі дії для відновлення своїх майнових прав. 
Проте відповідач протягом значного періоду часу ігнорує її звернення.
Починаючи з 01.09.2023 року з картки позивачки автоматично почали вираховувати відсотки за використання кредитного ліміту, що відбувається по теперішній час, що підтверджується випискою по картці від 27.12.2023 року. На даний момент сума списаних відсотків становить 8 349,78 грн. 
Крім того, представник позивача зазначає, що такою протиправною поведінкою АТ КБ «Приватбанк» заподіяло позивачу моральну шкоду, яку остання оцінює в 20 000,00 грн. 
Посилаючись на викладене, позивачка просила суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 78 156,78 грн, з яких: 49 806,68 грн - безпідставно списаних коштів; 8 349,78 грн - відсотки за використання кредитного ліміту; 20 000,00 грн - моральної шкоди; припинити нарахування позивачу за рахунком № НОМЕР_3 щомісячних платежів, пені, відсотків за користування кредитним лімітом, що утворився в результаті списання коштів внаслідок проведення операції (транзакції) 01.07.2023 року на суму 49 806,68 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 листопада 2024 року  скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
У апеляційній скарзі вказує, що суд не надав оцінку усім наданим позивачем доказам та не обґрунтував підстави для відмови у задоволенні позову. Зокрема, судом не було взято до уваги той факт, що позивачка не порушувала умови укладеного з позивачем договору, в той час як позивач не довів її вину у списанні коштів внаслідок спірних транзакцій.
Стверджує, що грошові кошти у розмірі 49 806,68 грн є безпідставно набутими відповідачем та підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.
У відзиві на апеляційну скаргу представниця АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Абібулаєва Т.Г. проти задоволення апеляційної скарги заперечила. Вказує, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення коштів у загальному розмірі 78 156,78 грн. 
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Встановлено, що  24.01.2020 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SAMNDWFC00057667735, на підставі якого позивачка є власницею картки «Універсальна» № НОМЕР_2 (рахунок № НОМЕР_3 ), яка відкрита в АТ КБ «ПриватБанк». Кредитний ліміт позивачу встановлений банком у розмірі 50 000,00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Як зазначає відповідач і не заперечує позивач, договір № SAMNDWFC00057667735 від 24.01.2020 року, укладений між позивачем та відповідачем, є договором приєднання, публічна частина якого - Умови та Правила надання банківських послуг - встановлена банком та розміщена в мережі Інтернет на сайті https://privatbank.ua/terms (далі - Умови та Правила надання банківських послуг).
Відповідно до пунктів 2.1.4.12.3, 2.1.4.12.5 Умов та Правил надання банківських послуг, Банк не несе відповідальності за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІНа або нанесених на картці даних. Клієнт несе повну відповідальність за несанкціоноване отримання грошових коштів з рахунку третіми особами в разі, якщо його дії або бездіяльність призвели до втрати картки, розголошення ПІНа або іншої інформації, яка дає можливість ініціювати платіжну операцію.
01.07.2023 року у період часу з 02 год. 46 хв. до 03 год. 39 хв. в результаті проведення 9 транзакцій кошти з кредитної картки № 4149439312136397 клієнта ОСОБА_1 на загальну суму 44 750,00 грн (з урахуванням комісії - 49 806,68 грн.) були переведені на картки інших банків через термінал W0000327 (банк-еквайєр «JOINT-STOCK COMPANY SENSE BANK») (а. с. 136).
Відповідно до витягу Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження № 112023041720000730 від 01.07.2023 року, 01.07.2023 року до Відділення поліції № 1 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області із письмовою заявою звернулася ОСОБА_1 та повідомила про те, що 01.07.2023 року приблизно в період часу з 02 год. 50 хв. до 03 год. 20 хв. невстановлена особа, діючи в умовах воєнного стану, запровадженого на території України, отримавши доступ до банківської кредитної картки останньої, скоїла крадіжку кредитних коштів в загальній сумі 50 110 грн., чим завдала ОСОБА_1 матеріального збитку на вказану суму. Дата надходження заяви, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення - 01.07.2023 року. Правова кваліфікація кримінального правопорушення - ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (а. с. 15).
Згідно з копією протоколу допиту потерпілого від 05.07.2023 року ОСОБА_1 визнана потерпілою у кримінальному провадженні № 112023041720000730 від 01.07.2023 року (а. с. 17).
Відповідно до наданих АТ КБ «ПриватБанк» відомостей службового розслідування, за 9 днів до проведення спірної транзакції, а саме 22.06.2023 року о 01 год. 33 хв., в ПК банку зафіксовано вхід у акаунт П24 клієнта ОСОБА_1 з нетипового пристрою GALAXY S8+ SAMSUNG (ідентифікатор банку CABA23412F907A06) та IP-адреси НОМЕР_4 ( НОМЕР_1 IMEI CABA23412F907A06) 2023-06-22 01.33.29.477, 01:33:29 PHONE GALAXY S8+ SAMSUNG 84.239.42.7 (а. с. 107).
Вхід у мобільний додаток Приват 24 з нетипового пристрою було підтверджено та авторизовано клієнтом ОСОБА_1 зі свого особистого мобільного телефону через дзвінок банку, який надійшов 22.06.2023 року о 01 год. 32 хв. в IVR-виклику та через Приват24.
У матеріалах справи відсутні докази звернення позивачки до банку щодо вказаної операції.
Разом з цим, у зв`язку із підозрілими транзакціями, 01.07.2023 року банком було заблоковано картку ОСОБА_1 
03.07.2023 року, тобто, через два дні після спірного списання коштів, ОСОБА_1 повідомила АТ КБ «Приватбанк» про вказані транзакції, здійснені 01.07.2023 року.
Частинами 1, 2 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
За приписами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 627, ст. 629 ЦК України).
За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ч. 1 ст. 1066 ЦК України).
Як визначено у ч. 3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.
Згідно ч. 1 ст. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.
Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 1092 ЦК України, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону.
Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) визначаються загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.
Згідно з п. 1.27 ст. 1 Закону, платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Відповідно до п. 6.3 ст. 6 Закону, порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.
У пунктах 32.1, 32.7 ст. 32 Закону визначено, що банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Банк платника не має права на списання з рахунка платника коштів за розрахунковим документом після отримання документа на його відкликання.
Згідно з п. 37.2 ст. 37 Закону, у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.
Пунктами 1.15, 1.23, 1.24 ст. 1 Закону встановлено, що ініціатор - це особа, яка на законних підставах ініціює переказ коштів шляхом формування та/або подання відповідного документа на переказ або використання електронного платіжного засобу; отримувач - особа, на рахунок якої зараховується сума переказу або яка отримує суму переказу у готівковій формі; неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі; переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою; помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі; неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі; платник - особа, з рахунка якої ініціюється переказ коштів або яка ініціює переказ шляхом подання/формування документа на переказ готівки разом із відповідною сумою коштів; неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів.
Системний аналіз пунктів 1.15, 1.23, 1.24, 1.32 ст. 1 Закону дає підстави для висновку про те, що рух коштів вважається неналежним (неправомірним) переказом, якщо: ініціатором такого переказу виступила особа, яка не є платником, тобто якій не належить рахунок, з якого ініціюється платіж (неналежний платник); кошти були списані з рахунку неналежного платника помилково або неправомірно та зараховані на рахунок неналежного отримувача, тобто особи, яка не має законних підстав на одержання переказу.
Ініціювання переказу коштів може здійснюватися шляхом використання держателем електронного платіжного засобу для оплати вартості товарів і послуг або для отримання коштів у готівковій формі, тобто платіжної картки (пп. 4 п. 21.1 ст. 21 Закону).
Загальні вимоги Національного банку до емісії банками-резидентами, філіями іноземних банків електронних платіжних засобів, а також порядок здійснення операцій з їх використанням передбачений Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням (далі - Положення), затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п. 3 Розділу І Положення, його вимоги поширюються на платіжні організації, учасників платіжних систем, які є суб`єктами відносин, що виникають під час здійснення операцій, ініційованих із використанням електронних платіжних засобів цих платіжних систем та користувачів електронних платіжних засобів (далі - користувач).
Так, згідно п. 1 розділу VI Положення, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень.
Відповідно до п. 5 розділу VI Положення, користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.
Пунктами 7, 8 розділу VI Положення визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
Відповідно до п. 9 розділу VI Положення, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
У постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
Отже, після виявлення помилкового або неналежного переказу, користувач зобов`язаний негайно повідомити банк-емітент про такі операції у спосіб, що передбачений договором.
У постанові Верховного Суду від 08.02.2018 року у справі № 552/2819/16-ц вказано, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
У постановах Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 754/15020/15-ц (провадження № 61-22283св18) та від 28.08.2019 року у справі № 127/9899/17-ц (провадження № 61-28261св18) зроблено висновок, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.
Вказана правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 05.09.2018 року у справі № 462/1343/17, від 05.06.2019 року у справі № 712/4463/16-ц, від 03.07.2019 року у справі № 161/6089/17, від 10.07.2019 року у справі № 522/22780/15-ц.
Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що транзакції 01.07.2023 року вона не здійснювала, електронні платіжні засоби нікому не передавала, інформацію за ними (ПІН-код, CVV, особисті дані) не розголошувала; мобільний телефон, до якого прив`язаний фінансовий номер, та платіжні картки знаходились у неї.
Разом з цим, відповідно до проведеної банком службової перевірки встановлено, що за 9 днів до проведення спірної транзакції, а саме 22.06.2023 року о 01 год. 33 хв., в ПК банку зафіксовано вхід у акаунт П24 клієнта ОСОБА_1 з нетипового пристрою GALAXY S8+ SAMSUNG (ідентифікатор банку CABA23412F907A06) та IP-адреси НОМЕР_4 ( НОМЕР_1 IMEI CABA23412F907A06) 2023-06-22 01.33.29.477, 01:33:29 PHONE GALAXY S8+ SAMSUNG 84.239.42.7.
Саме із вказаного пристрою і було здійснено спірні транзакції 01.07.2023.
Вказані дії можливо було здійснити лише за допомогою використання фінансового телефону позивачки та іншої особистої інформації.
Отже, вхід в додаток Приват 24 був здійснений під авторизацією позивачки та з використанням її фінансового телефону.
При цьому, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що саме клієнт зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та негайно повідомляти банк про операції, які не виконувалися ним. До моменту такого повідомлення відповідальність у повному обсязі за всі операції несе виключно клієнт.
Доводи позивачки про те, що невідомі особи заволоділи її коштами з картки, не впливають на висновки суду щодо відсутності вини банку у списанні коштів з її рахунку.
Ані факт порушення кримінального провадження № 112023041720000730 від 01.07.2023 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, ані факт визнання позивачки потерпілою у вказаному кримінальному провадженні самі по собі не доводять неправомірне заволодіння коштами позивачки третіми особами, зокрема, з вини банку.
При цьому, позивачка, як потерпіла у кримінальному провадженні №112023041720000730, не позбавлена права заявити цивільний позов про відшкодування завданої їй майнової шкоди до осіб, діями яких було цієї шкоди було завдано.
Враховуючи, що вина відповідача у списанні коштів судом не встановлена, в той час як в ході проведеної банком службової перевірки встановлено те, що позивачка своїми діями сприяла незаконним транзакціям по її рахунку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення коштів з банку.
Правильними є також висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача припинити нарахування позивачу за рахунком № НОМЕР_3 щомісячних платежів, пені, відсотків за користування кредитним лімітом, що утворився в результаті списання коштів внаслідок проведення операції (транзакції) 01.07.2023 року на суму 49 806,68 грн.
Так, згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Як зазначалось вище, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України).
Отже, в даному випадку позивач уклав із відповідачем договір про надання банківських послуг, який містить в собі елементи кредитного договору.
Пунктами 1.1.1.54, 1.1.1.55 Умов та Правил передбачено, що кредит (кредитна лінія, кредитний ліміт) - це розмір коштів, що надаються Банком клієнту на строк, обумовлений у Договорі, на умовах платності та зворотності; кредитна картка - платіжна картка зі встановленим кредитним лімітом.
Овердрафт - короткостроковий кредит, який Банк надає клієнту у разі, якщо сума операції за платіжною карткою перевищує суму залишку коштів на його рахунку, в розмірі ліміту кредитування. Використання клієнтом грошових коштів понад залишку на рахунку або встановлений Банком ліміт овердрафту є несанкціонованим овердрафтом (п. 1.1.1.63 Умов та Правил).
Права та обов`язки клієнта передбачені розділом 1.1.2. Умов та Правил.
Так, відповідно до пунктів 1.1.2.1.5, 1.1.2.1.6, 1.1.2.1.7, 1.1.2.1.8, 1.1.2.1.9. клієнт зобов`язаний: одержувати виписки про стан картрахунків і про здійснені операції за картрахунками; у разі незгоди зі змінами Правил та/або Тарифів Банку звернутися до Банку для розірвання Договору і погасити заборгованість, що виникла перед Банком, у тому числі й заборгованість, що виникла протягом 30 днів з моменту повернення карток, виданих Держателю картки і його довіреним особам. У разі незгоди зі списанням коштів з картрахунка інформувати (також письмово, якщо вирішення питання передбачає таку необхідність) Банк про це протягом тридцяти п`яти днів з моменту списання; погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитратою платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором; у разі невиконання зобов`язань за Договором на вимогу Банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту й овердрафту), оплати винагороди Банку; стежити за витратою коштів у межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту.
За вказаних обставин суд вважає, що позивачем шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг був укладений договір про надання банківських послуг із відповідачем, який містить в собі умови кредитного договору.
Вказаний договір містить всі істотні умови, станом на момент звернення позивача із позовом до суду недійсним в судовому порядку не визнаний.
Частиною 1 ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Отже, AT КБ «Приватбанк» правомірно, відповідно до вимог закону та умов договору банківського обслуговування, може здійснювати договірне списання грошових коштів з будь-якого рахунку належного позивачу на погашення існуючої кредитної заборгованості.
Оскільки суд установив, що відсотки за користування кредитним лімітом нараховувались на суму кредиту згідно з умовами договору, позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача припинити нарахування позивачу за рахунком № НОМЕР_3 щомісячних платежів, пені, відсотків за користування кредитним лімітом, що утворився в результаті списання коштів внаслідок проведення операції (транзакції) 01.07.2023 року на суму 49 806,68 грн, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Згідно ч. ч. 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
В силу положень п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
За загальним правилом моральну шкоду відшкодовує особа, яка її завдала, за наявності її вини.
Аналогічного підходу дотримується і Верховний Суд, що знайшло своє відображення у його постанові від 19.09.2019 року у справі № 335/10080/15-ц (провадження № 61-10703св18).
Крім того, у постанові від 23.09.2019 року у справі № 638/10448/14-ц (провадження № 61-23506св18) Верховний Суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Згідно ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивачка не обґрунтувала належними доказами, що їй було завдано моральну шкоду, не довела, що моральна шкода була завдана саме протиправними діями відповідача, а також, що наявний причинно-наслідковий зв`язок між такою шкодою і протиправними діяннями АТ «ПриватБанк».
За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 повторюють доводи її позовної заяви, належна оцінка яким була надана судом першої інстанції.
Отже, доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до його незгоди з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду  є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні  відсутні.
Керуючись статтями 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Мартиновою Наталією Юріївною залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:                                                                          В.А. Нежура
 
Судді:                                                                                               О.В. Желепа
 
                                                                                                          Т.О. Невідома