Ухвала
 
30 липня 2025 року
м. Київ
 
справа № 501/1997/19
провадження № 61-6829ск25
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 10 січня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання зобов`язання за договором іпотеки припиненим, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Укрсоцбанк» про визнання зобов`язань за договором іпотеки припиненим.
 
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 уклав з АТ «Укрсоцбанк» договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 665/Ф03.14/04 зі сплатою 13,5% річних та комісії, в межах максимального ліміту заборгованості 137 000 дол. США. В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 18 січня 2008 року між ОСОБА_1 та банком укладено іпотечний договір, згідно якого передано в іпотеку житловий двоповерховий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності іпотекодавцю, та земельну ділянку під спорудою.
 
ОСОБА_1 вважав, що зобов`язання за іпотечним договором є такими, що припинилися, однак у зв`язку із наявністю в Державному реєстрі прав на нерухоме майно записів про іпотеку та заборону, позивач позбавлений можливості в повному обсязі розпоряджатися своїм нерухомим майном, що порушує його права та законні інтереси.
ОСОБА_1 просив:
визнати зобов`язання за іпотечним договором від 18 січня 2008 року, укладеним між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (змінив назву на акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 , посвідченим нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Стрижак З. І., зареєстрованим в реєстрі за № 63, припиненим.
 
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 10 січня 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.
 
Рішення судів мотивовані тим, що:
належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Системний аналіз статей 599, 1049, 1054 ЦК України свідчить, що належним виконанням кредитного договору є зарахування на узгоджений сторонами рахунок кредитора суми кредиту, передбачених договором процентів та можливих штрафних санкцій, у разі їх нарахування. Відтак, відповідно на момент подання даної позовної заяви та розгляду справи судом строк виконання значної частини кредитного зобов`язання не наступив. Між тим, суд погоджується із доводами представника позивача з приводу того, що звернувшись з вимогами про виконання кредитних зобов`язань за кредитним договором у достроковому порядку, банк змінив строки повернення кредиту та плати за кредит. Проте, такі дії банку не свідчать про закінчення строку дії кредитного договору та в даному випадку припиняється лише право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за умовами кредиту. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України - яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, дані доводи представника позивача не свідчать про наявність підстав для визнання кредитного зобов`язання припиненим. Окрім того, ж наявність рішення суду по справі про задоволення позовних вимог банку та стягнення з позивача боргу за вказаним кредитним договору не свідчить про повне та належне виконання позичальником своїх кредитних зобов`язань, так і наявність рішення про відмову у позовних вимогах за спливом позовної давності не є підставою для припинення іпотеки;
підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 Закону України «Про іпотеку». Зміст цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону: набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Іпотека є дійсною до припинення основного зобов`язання, іпотека не припинається, якщо основне зобов`язання, забезпечене іпотекою, є невиконаним. Таким чином, за загальним правилом ЦК України, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17;
суди вказали, що статтею 17 ЗУ «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення застави, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимоги кредитора за основним зобов`язанням. Зазначена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/32377/15-ц; 
також суди вказали, що Верховний Суд, розглянувши справу № 727/7775/18, у постанові від 11 березня 2021 року дійшов висновку, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (стаття 3 ЗУ «Про іпотеку»);
відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц, у ЦК України та в Законі «Про іпотеку» відсутня така підстава для припинення іпотеки як сплив позовної давності за вимогами кредитора за основним зобов`язанням. У цій справі Велика Палата Верховного Суду відхилила довід позивачки про відсутність у кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з пропуском позовної давності. Аналогічні правові висновки також викладені Верховним Судом у постановах від 29 березня 2021 року у справі № 638/12564/17, від 10 жовтня 2018 року у справі № 639/6817/16-ц, від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс17;
позивачем у даній справі не надано належних доказів виконання позичальником грошових зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку із чим зобов`язання за кредитним договором не може бути визнано судом припиненим та, відповідно, не можуть бути припиненими зобов`язання за Іпотечним договором від 18 січня 2008 року.
 
28 травня 2025 року  ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 10 січня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року (повний текст постанови складено 28 квітня 2025 року).
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу.
 
Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 17 червня 2025 року подано матеріали на усунення недоліків, зокрема уточнену касаційну скаргу, у якій особа, яка подала касаційну скаргу, просить скасувати рішення суду першої інстанції і постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
В уточненій касаційній скарзі підставою, на якій подається касаційна скарга, ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та що існує необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). Обґрунтовуючи указану підставу касаційного оскарження, ОСОБА_1  зазначає, щонеобхідно відступити від висновків щодо застосовування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, викладених у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-786цс17, у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/32377/15-ц, від 29 березня 2021 року у справі № 638/12564/17, від 10 жовтня 2018 року у справі № 639/6817/16-ц та конкретизувати вказані висновки, зазначивши, що у разі пропуску кредитором строку позовної давності основне зобов`язання не припиняється, однак при цьому іпотека (застава) припиняється у зв`язку із закінченням терміну діі? права, що складає предмет застави (іпотеки), обґрунтувавши свою позицію наступним. Суди попередніх інстанцій дійшли хибного висновку про не закінчення строку дії кредитного договору, оскільки кредитний договір припинив свою дію ще 11 липня 2013 року. За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Отже ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Поряд з тим, на думку позивача, у разі пропуску кредитором строку позовної давності дійсно - це не є підставою для припинення основного зобов`язання, однак при цьому іпотека (застава) припиняється у зв`язку із закінченням терміну дії права, що складає предмет застави (іпотеки), виходячи з наступного. Статтею 28 Закону України «Про заставу», окрім наведених підстав, передбачено також припинення застави при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави, та в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом. Відповідно до пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Невід`ємною складовою терміну «зобов`язання», яке визначено частиною першою статті 509 ЦК України, є право кредитора вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки на момент подання даного позову, відповідач таке право втратив, то відповідно зобов`язання за іпотечним договором від 18 січня 2008 року припинилися з моменту втрати права вимоги, а саме з 12 липня 2016 року. З огляду на положення наведених норм, слід дійти висновку, що іпотека (застава) припиняється, а зобов`язання за основним договором залишається.
 
Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Необхідність відступу від усталених висновків, може зумовлювати, зокрема: наявність фундаментальної помилки в правозастосуванні чи наявність висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному; встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому; наявність різних наукових підходів до вирішення конкретних правових питань у схожих правовідносинах тощо (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року в справі № 671/22/19 (провадження № 61-9511сво19)).
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
 
Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. Сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню. 
 
Крім цього, повернення касаційної скарги не є перешкодою у доступі до правосуддя, оскільки повернення касаційної скарги не обмежує право особи в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду.
 
Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 10 січня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року повернути.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                           В. І. Крат