УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 липня 2025 року
м. Київ
 
справа № 464/6462/23
провадження № 61-8004ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, яка підписана представником Сус Сергієм Володимировичем, на постанову Львівського апеляційного суду від 29 травня 2025 року у складі суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В., у справі за позовом  ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
 
Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова (далі - КЕВ м. Львова) про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що оспорюваним наказом, який отримала 28 серпня 2023 року, її звільнено з посади юрисконсульта юридичної служби КЕВ м. Львова у зв`язку зі скороченням штату працівників згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України. Вважає такий наказ незаконним, оскільки КЕВ м. Львова допущено порушення вимог законодавства про працю, зокрема, не запропоновано усіх вакантних посад КЕВ м. Львова, звільнення відбулось без згоди профспілкового органу. Крім того, її звільнення відбулось відповідно до штатного розписку юридичної служби КЕВ м. Львова на 2023 рік, однак зтакого документу не вбачається необхідності скорочення посад. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. З огляду на те, що незаконне звільнення викликало у неї хвилювання, страждання, стурбованість, змусило відшукувати кошти для власного утримування, чим порушено звичний спосіб її життя, їй заподіяну моральну шкоду, яку оцінює у розмірі 50 000 грн.
 
З урахування заяви про зміну предмету позову ОСОБА_1 просила:
            визнати незаконним та скасувати наказ начальника КЕВ м. Львова від 26 травня 2023 № 102 про звільнення ОСОБА_1 з посади юрисконсульта юридичної служби КЕВ м. Львова у зв`язку із скороченням штату працівників згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України;
            поновити ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта юридичної служби КЕВ м. Львова з 31 травня 2023 року;
            стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу;
            стягнути моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.
 
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2024 рокуу складі судді Сабари Л. В., в позові ОСОБА_1 до КЕВ м. Львова про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено повністю.
 
Рішення суду мотивоване тим, що: 
            як встановлено з листа Центрального управління інженерно-інфраструктурного забезпечення Командування Сил логістики ЗСУ від 09 грудня 2022 року, у 2022 році доведено ліміт чисельності працівників на 2023 рік, у зв`язку із чим необхідно було погодити штатні розписи, показники чисельності працівників яких змінюється з 01 січня 2023 року;
            штатні розписи начальником КЕВ м. Львова погоджувалися у Департаменті соціального забезпечення МО України;
суд погоджується з тим, що у відповідача дійсно мали місце зміни (скорочення) штату працівників, наслідком яких стало скорочення посади, яку займав позивач;
беручи до уваги те, що позивач у позовній заяві не наводила жодних доводів з приводу того, що її незаконне звільнення пов`язане із безпідставним наданням переважного права на залишення на роботі іншим працівникам, що призначені на посади юрисконсульта (як на підставу позову), не зверталася до суду із клопотання про витребування порівняльного аналізу продуктивності і кваліфікації її та працівника, котрий залишився на роботі, не навела доказів, що її кваліфікація і продуктивність праці є більш високою, суд в цій частині зважає на доводи відповідача з даного приводу, викладені у відзиві на позовну заяву;
щодо тверджень позивача про порушення відповідачем порядку звільнення, встановленого законом, суд встановив, що 17 березня 2023 року затверджено штатні розписи на 2023 рік, зі строком дії до 01 червня 2023 року, 29 березня 2023 року відповідач у письмовій формі попередив ОСОБА_1 про скорочення посади провідного юрисконсульта з 31 травня 2023 року, одночасно зазначив про наявність в установі іншої роботи (вакантної посади), які б могли бути запропоновані позивачеві на момент попередження, не за її професією, спеціальністю та кваліфікацією для подальшого працевлаштування у кількості 14 посад. 30 березня 2023 року, при ознайомлені із вказаним попередженням, позивач зазначила, що бажає продовжити трудову діяльність, у зв`язку із чим просила повідомити про виникнення чи наявність вакантних посад у період часу з 30 березня 2023 року по 31 травня 2023 року;
з огляду на те, що 31 травня 2023 року ОСОБА_1 у вказаному попередженні вказала, що жодна із запропонованих посад не підходить, інших пропозицій вона не отримувала;
таким чином, позивач не виявила бажання зайняти якусь із вказаних відповідачем посад, які були вільними, про що зробила власноручний запис у попередженні;
одночасно, позивач у позовній заяві посилалася на те, що станом на 28 березня 2023 року та на день її звільнення вільною була посада інженера проектно-кошторисної групи, котра їй запропонована не була;
однак, як вбачається із Штатного розпису проектно-кошторисної групи КЕВ м. Львова на 2023 рік, не представляється можливим встановити чи була вакантною посада інженера, лише вбачається про скорочення двох таких посад із 5 до 31 березня 2023 року;
одночасно, штатним розписом працівників відділення капітального ремонту військових об`єктів КЕВ м. Львова на 2023 рік з 01 квітня 2023 року вводилася посада інженера з проектно-кошторисної роботи, однак ці дані не можуть вказувати про вакантність такої посади з огляду на те, що до 31 березня 2023 року скорочувалися посади інженерів у проектно-кошторисній групі;
при цьому, жодних доказів, що ОСОБА_1 достовірно було відомо про те, що посада інженера проектно-кошторисної групи була вакантною на період дії попередження, вона зверталася до роботодавця про переведення на таку, суду не надано;
також, не заслуговують на увагу доводи представника позивача, викладені у додаткових поясненнях, про те, що згідно штатних розписів у КЕВ м. Львова вводилися посади у період часу з 31 травня 2023 року по 01 червня 2023 року, однак такі позивачу не пропонувалися, оскільки введення посади не може свідчити про наявність такої посади вакантною, з огляду на те, що вказаними штатними розписами передбачалося скорочення або утримання на строк до 01 червня 2023 року 61 посади, в той час, як вводилася за вказаний період 51 посада, і що працівників скорочених посад не було переведено на новостворені за їхньою професією, спеціальністю та кваліфікацією;
суд погодився з доводами відповідача про виконання вимог закону щодо працевлаштування ОСОБА_1 , адже він, як роботодавець, повідомив позивачеві про усі вільні в установі посади, проте позивач не виявив бажання зайняти одну із таких;
беручи до уваги, що позивачем не надано доказів обрання її до профспілкових органів, доводи викладені у позовній заяві в частині того, що рішення про її звільнення не погоджувалося з профспілковим органом є голослівними;
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 29 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задоволено частково. 
 
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2024 року скасовано, ухвалено нове рішення. 
 
Позов ОСОБА_1 до КЕВ м. Львова про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ начальника КЕВ м. Львова від 26 травня 2023 року № 102 про звільнення ОСОБА_1 з посади юрисконсульта юридичної служби КЕВ м. Львова з 31 травня 2023 року у зв`язку із скороченням штату працівників згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта юридичної служби КЕВ м. Львова з 31 травня 2023 року. Стягнуто з КЕВ м. Львова на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 травня 2023 року по 29 травня 2025 року в розмірі 515 756,80 грн. Стягнуто з КЕВ м. Львова на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. В задоволенні іншої частини вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Стягнуто з КЕВ м. Львова на користь ОСОБА_1 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції. В задоволенні іншої частини вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, відмовлено. Стягнуто з КЕВ м. Львова на користь ОСОБА_1 1 180,96 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 1 771,44 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції. Стягнуто з КЕВ м. Львова в дохід держави судовий збір в розмірі 6 231,17 грн за розгляд справи судом першої інстанції та 9 346,75 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
 
Суд апеляційної інстанції зазначив, що:
у рішенні суду першої інстанції не зроблено достатньо обґрунтованих висновків про дотримання роботодавцем саме частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, згідно з положеннями частини шостої статті 81 ЦПК України;
за період від часу попередження позивачки про наступне звільнення до такого звільнення у роботодавця були щонайменше вакантними 17 посад, зокрема, начальника відділення економістів з договірних та претензійних робіт; інженера з проектно-кошторисної роботи 1 категорії, контролера на контрольно-пропускному пункті, сторожа, бухгалтера, начальника складу, комірника, які позивачки могла виконувати, відповідно до своєї професійної кваліфікації;
однак відповідачем не надано доказів про те, що позивачці були запропоновані згадані вакантні посади, або ж про те, що ці посади не були вакантними протягом всього періоду від попередження до звільнення, як і не надано доказів, що протягом цього періоду у відповідача взагалі не було вакантних посад, які не вказані в його попередженні від 30 березня 2023 року;
з урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що відповідачем не дотримано гарантій, передбачених частиною другою статті 40, частиною третьою статті 49-2 КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 , оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника, посада якого підлягає скороченню, покладається саме на роботодавця;
при цьому, виконання цього обов`язку передбачає, що роботодавець зобов`язаний запропонувати такому працівнику усі посади, які відповідають його освіті, кваліфікації та досвіду та які є вакантними з часу попередження про наступне вивільнення та до дня прийняття наказу про звільнення, та на які працівник може бути переведений за його згодою без проходження додаткових конкурсних процедур;
в суді апеляційної інстанції представник відповідач підтвердив, що позивачці протягом всього періоду від її попередження до звільнення не пропонувалися усі наявні вакантні посади, виходячи лише з того, що така не погодиться на виконання таких робіт, з огляду на займану нею до звільнення посаду. Проте такі міркування відповідача не ґрунтуються на положеннях трудового законодавства, зокрема, положеннях статті 49-2 КЗпП України;
колегія суддів на підставі обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, дійшла висновку про невиконання відповідачем вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивачки, а відтак й про незаконність її звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України;
оскільки звільнення позивачки проведено з порушенням вимог трудового законодавства, наявні правові підстави для визнання незаконним та скасування наказу начальника КЕВ м. Львова від 26 травня 2023 № 102 про звільнення ОСОБА_1 з посади юрисконсульта юридичної служби КЕВ м. Львова у зв`язку із скороченням штату працівників згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України та поновлення на посаді юрисконсульта юридичної служби КЕВ м. Львова з 31 травня 2023 року, тобто з часу її звільнення;
нарахована позивачу щомісячна заробітна плата за березень 2023 року становить 21 827 грн, за квітень - 13 879,14 грн, у березні позивачкою відпрацьовано 23 дні, а квітні - 13 днів, отже, середньоденна заробітна плата складає 991,84 грн, а середній заробіток за час вимушеного прогулу - 515 756,80 грн (991,84 грн середньоденна заробітна плата х 520 робочих днів вимушеного прогулу (з 31 травня 2023 року по 29 травня 2025 року включно), з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків, зборів та інших обов`язкових платежів;
встановивши порушення відповідачем трудових прав позивачки (незаконне звільнення), врахувавши тривалість спору щодо поновлення її трудових прав, а також займану нею посаду, та значну тривалість трудових відносин сторін, з врахуванням вимог розумності та справедливості, колегія суддів вважає за можливе визначити розмір грошової компенсації моральної шкоди в сумі 5 000 грн, адже компенсація моральної шкоди в її грошовому еквіваленті має на меті забезпечити покращення психоемоційного стану особи, забезпечивши почуття справедливості, а не безпідставне збагачення.
беручи до уваги наведене та з огляду на складність справи, суть спору (захист трудових прав), необхідність надання правової допомоги позивачу у суді першої інстанції, тривалість розгляду, а також на необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, враховуючи заперечення відповідача щодо стягнення таких витрат, колегія суддів дійшла висновку, що обґрунтованими є витрати на професійну правничу допомогу, понесені ОСОБА_1 у суді першої інстанції, в розмірі 10 000,00 грн;
з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовних вимог про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, з КЕВ м. Львова на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1 180,96 грн за розгляд справи судом першої інстанції та 1 771,44 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції, а з КЕВ м. Львова в дохід держави судовий збір в 6 231,17 грн за розгляд справи судом першої інстанції та 9 346,75 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
 
У червні 2025 року КЕВ м. Львова через систему «Електронний Суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником Сус С. В., в якій просив скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 29 травня 2025 року, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2024 року залишити в силі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
єдиною підсавою для визнання наказу про звільнення позивачки неправомірним апеляційний суд вказав ту обставину, що не всі наявні в установі посади були їй запропоновані;
з огляду на те, що 31 травня 2023 року ОСОБА_1 у попередженні вказала, що жодна з запропонованих посад не підходить, інших пропозицій вона не отримувала, тобто позивач не виявила бажання зайняти якусь з вказаних відповідачем посад, які були вільними, про що зробила власноручний запис у попередженні;
посади, які не пропонувалися позивачці не є відповідними, це посади охоронців (сторожів) військових містечок. Дані посади позивачка обіймати не могла внаслідок специфіки роботи у військовий час, та досягнення пенсійного віку;
невідображення в постанові апеляційного суду таких обставин справи як заборона звільнення юрисконсульта ОСОБА_3 , як жінки, що виховує неповнолітню дитину сама, та наявність у військовій установі посад, які в умовах військового стану є невідповідними та не могли пропонуватися позивачці, свідчать про неповне зясування обставин справи та допущення порушення матеріального права, через яке постанова апеляційного суду підлягає скасуванню.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
 
Апеляційний суд встановив, що:
            згідно з наказом начальника КЕВ м. Львова (по стройовій часині) від 01 червня 2010 року № 81, ОСОБА_1 прийнято на роботу в проектно-кошторисну групу інженером з 01 червня 2010 року;
ОСОБА_1 на підставі наказу № 51 від 02 квітня 2012 року призначена в юридичну службу юрисконсультом, згідно наказу № 48 від 01 квітня 2013 року їй присвоєно другу категорію юриста, а 11 лютого 2016 року на підставі наказу № 24 присвоєно І категорію юриста;
            згідно з попередженням КЕВ м. Львова від 12 січня 2023 року № 575/141, з яким ознайомлено працівника ОСОБА_1 , остання попереджена про те, що у разі прийняття уповноваженими органами відповідних кадрових рішень, укладений із нею трудовий договір може бути розірвано, а також повідомлено про те, що будуть запропоновані актуальні посади, у разі відмови від яких позивач буде звільнена з роботи;
            з копії штатного розпису юридичної служби КЕВ м. Львова на 2023 рік вбачається, що станом на 2021 затверджена була 1 посада провідного юрисконсульта (посадовий оклад 5 005) та 3 посади юрисконсульта 1 категорії (з посадовим окладом 4 745), котрі утримувалися фактично станом на 31 грудня 2022 року, та подані до затвердження та реєстрації на 2023 рік - 1 посада провідного юрисконсульта, що утримувалася до 31 травня 2022 року, та 3 посади юрисконсульта 1 категорії, 2 з котрих утримувалися до 31 травня 2022 року;
            згідно з листом Центрального управління інженерно-інфраструктурного забезпечення Командування Сил логістики ЗСУ від 09 грудня 2022 року вбачається, що у 2022 доведено ліміт чисельності працівників на 2023, які утримуються за штатним розписом у кількості 480 посад;
            наказом начальника КЕВ м. Львова (з адміністративно-господарської діяльності) від 28 березня 2023 року № 112 «Попередження про скорочення по КЕВ м. Львова» попереджено, зокрема, юрисконсульта юридичної служби ОСОБА_1 про наступне скорочення 31 травня 2023 року. Як вбачається з наказу, ОСОБА_1 ознайомлена із таким 30 березня 2023 року, про що поставила власноручний підпис;
            з копії журналу вхідної кореспонденції вбачається, що 23 березня 2023 року КЕВ м. Львова отримано 28 штатних розписів;
            згідно з копій вказаних штатних розписів на 2023 рік, затверджених 17 березня 2023 року та 31 травня 2023 року, вбачається, що згідно приміток впродовж часу з 31 березня 2023 року по 01 червня 2023 року вводилася 51 посада, та скорочувалася або утримувалася в межах вищевказаного періоду 61 посада;
            як вбачається з копії попередження КЕВ м. Львова від 29 березня 2023 року № 575/1221, 30 березня 2023 року ОСОБА_1 попереджено про майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, а також запропоновано актуальні вакантні посади станом на 31 березня 2023 року. Згідно з таким попередженням, позивач, у разі наявності або виникнення вакантних посад з 30 березня 2023 року до 31 травня 2023 року, просила такі запропонувати, оскільки бажає продовжити трудову діяльність. Крім того, 31 травня 2023 року зазначила, що жодна з запропонованих посад їй не підходить, оскільки необхідна спеціальна технічна освіта;
            як вбачається з витягу з наказу начальника КЕВ м. Львова (по стройовій часині) від 26 травня 2023 року № 102 на підставі штатного розпису юридичної служби КЕВ м. Львова № 370/2/шр-з/259 від 17 березня 2023 року, ОСОБА_1, юрисконсульта юридичної служби КЕВ м. Львова, звільнено з роботи 31 травня 2023 року у зв`язку із скороченням штату працівників згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України, прийнято рішення про виплату компенсації за 37 календарних днів невикористаної відпустки за період роботи з 01 червня 2021 року до 31 травня 2023 року, а також вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку;
            з листа № 575/3600 від 28 серпня 2023 року КЕВ м. Львова, адресованого ОСОБА_1 , вбачається, що питання звільнення останньої не узгоджувалося з профспілковою організацією, попередня згода на це її виборного органу не отримувалася.
 
Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
 
Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).
 
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).
 
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (стаття 49-2 КЗпП України, тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
 
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення (див. постанову Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15).
 
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
 
У частині другій статті 42 КЗпП України, зокрема, визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалішим безперервним стажем роботи на цьому підприємстві, в установі, організації. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. 
 
Тлумачення статті 42 КЗпП України дає підстави для висновку, що переважне право на залишення на роботі при скороченні однорідних професій та посад визначається кваліфікацією і продуктивністю праці. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України, а також якщо це передбачено законодавством України. Застосування положень статті 42 КЗпП України можливе серед всіх працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 641/5330/16-ц (провадження № 61-19724св18), зазначено, що «однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17 (провадження № 61-38337св18) зазначено, що: «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2019 року у справі № 443/636/18 (провадження № 61-1568св19), зазначено, що: «в оцінці правомірності звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України Верховний Суд виходить з того, що суди зобов`язані з`ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 569/4763/16-ц (провадження № 61-14651св18) вказано, що: «власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 травня 2016  року у справі № 6-3048цс15). При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року          № 6-40цс15».
 
Встановивши, що відповідач порушив вимоги трудового законодавства при звільненні позивача, апеляційний суд зробив вірний висноівок про часткове задоволення позовних вимог.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги, оскарженого судового рішення свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, яка підписана представником Сус Сергієм Володимировичем, на постанову Львівського апеляційного суду від 29 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                            І. О. Дундар 
 
                                                                                     Є. В. Краснощоков
 
                                                                                     В. І. Крат