Справа № 212/765/2012
Провадження № 22-ц/801/1021/2025
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року	Справа № 212/765/2012	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Берегового О.Ю. (судді – доповідача),
суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,
за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,
учасники справи:
позивач (правонаступник): Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Юніон»,
відповідач: ОСОБА_1 ,
відповідач (правонаступник): ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Юніон» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Юніон» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2025 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Дернової В.В., дата складення повного тексту рішення 24 лютого 2025 року,

встановив:

В січні 2012 року ПАТ КБ «Надра» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 та  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 квітня 2008 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 9235,00 доларів США в готівковій формі зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,8 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту та процентів - не пізніше 21 квітня 2015 року. Відповідно до п. 3.2 зазначеного договору відповідач ОСОБА_1 поручилася перед Кредитором за належне виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань згідно договору та зобов`язалась відповідати перед Кредитором у тому ж об`ємі, що і Позичальник. 
Однак, відповідач ОСОБА_3 належним чином не виконував зобов`язання відповідно до умов кредитного договору, і тому станом на 20 грудня 2011 року виникла заборгованість за кредитним договором в розмірі 14661 долар США 62 центи, що еквівалентно 117144,88 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 9085,94 дол. США, що еквівалентно 72595,75 грн., заборгованості по процентах в розмірі 4617,02 дол. США, що еквівалентно – 36889,52 грн., пені в розмірі 958,66 дол. США, що еквівалентно – 7659,59 грн.
Вказані обставини стали підставою для звернення ПАТ КБ «Надра» до суду із цим позовом в якому вони просили стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_3 та  ОСОБА_1  заборгованість за кредитним договором в розмірі 117144,88 грн. А також провести розподіл судових витрат.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 26 березня 2012 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та  ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за договором «Автопакет» № 21/04/2008/840-АП/77/02 від 21 квітня 2008 року у розмірі 117144,86 грн., з яких заборгованість за кредитом складає 72595,75 грн, заборгованість по процентах – 36889,52 грн., пеня – 7659,59 грн. Проведено розподіл судових витрат.
08 листопада 2021 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області замінено стягувача ПАТ КБ «Надра» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП» у виконавчих листах, виданих на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Вінниці у цивільній справі №212/765/2012 за позовом ПАТ "КБ "Надра" до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Видано дублікати виконавчих листів щодо стягнення заборгованості з боржників: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по цивільній справі за позовом ПАТ "КБ "Надра" до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Поновлено строк для пред`явлення виконавчих листів до виконання у цивільній справі за позовом ПАТ "КБ "Надра" до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 травня 2024 року скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 26 березня 2012 року у вказаній справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.
28 серпня 2024 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТМЕНТ ЮНІОН" як правонаступника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінанс Проперті Групп".
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2024 року залучено до участі у справі ОСОБА_2 як правонаступника відповідача ОСОБА_3 .
13 листопада 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТМЕНТ ЮНІОН" подало заяву про збільшення позовних вимог, яка зумовлена зміною курсу долара, в якій просили стягнути солідарно з  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі 14661,62 дол. США, що еквівалентно на 12 листопада 2024 року, згідно курсом НБУ 605524,90 грн.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2024 року прийнято до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2025 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТМЕНТ ЮНІОН" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Відмовляючи в задоволені позову, в частині вимог про стягнення заборгованості до правонаступника ОСОБА_2 місцевий суд вказав, що ні матеріали цивільної справи, ні матеріали витребуваної судом спадкової справи № 266/2016 року не містять жодних відомостей щодо як наявності як такого, так і вартості спадкового майна ОСОБА_3 , а тому суд позбавлений можливості визначити межі відповідальності спадкоємця – відповідача ОСОБА_2 - за боргами спадкодавця.
Відмовляючи в задоволені позову, в частині вимог про стягнення заборгованості до поручителя ОСОБА_1 , суд попередньої інстанції зазначив, що порука ОСОБА_1 є припиненою у зв`язку зі зміною боржника ОСОБА_3 його правонаступником – спадкоємцем ОСОБА_2 та відсутністю відповідної згоди ОСОБА_1 як поручителя на забезпечення виконання зобов`язання новим боржником (спадкоємцем).
Не погоджуючись з таким рішенням суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Юніон» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просили оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити збільшені позовні вимоги в повному обсязі. 
Апеляційна скарга, мотивована тим, що на переконання заявника суд попередньої інстанції прийшов до помилкового висновку про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 26 березня 2012 року, оскільки після відкриття Першим ВДВС у м. Вінниці ЦМУ МЮ (м. Київ) стосовно неї виконавчих проваджень, а саме 26 січня 2022 року, а також після зарахування 20 лютого 2024 року на рахунок ТОВ «Фінанс Проперті Групп» платежу на суму 817,95 грн., з призначенням платежу борг № 212/765/2012; 09.12.2021; ОСОБА_1 ; № 68364784, відповідач ОСОБА_1 могла дізнатись про наявність заочного рішення суду. Проте заяву про отримання заочного рішення стороною відповідача подано 25 березня 2024 року, тобто через понад 1 місяць після зарахування коштів на рахунок стягувача за виконавчим провадженням № 68364784, відкритого на підставі виконавчого листа виданого у цій справі. З огляду на викладені обставини вважають, що такі жодним чином не можуть свідчити про поважність причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення. Крім того зазначають про те, що суд в своїй ухвалі про скасування заочного рішення взагалі не вирішив питання про поновлення строку на подання заяви про скасування такого рішення. Поряд з цим вважають помилковими висновки суду про припинення поруки, оскільки кредитор за життя позичальника реалізував своє право вимоги до поручителя та умови припинення поруки настали після виникнення обов`язку з погашення заборгованості, а тому поручитель не може бути звільнений від виконання свого обов`язку у зв`язку зі смертю позичальника та відсутності згоди поручителя відповідати за зобов`язаннями спадкоємця боржника.
23 квітня 2025 року від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Грабіка М.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечив аргументи апелянта вказавши, що суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Поряд з цим звернув увагу на те, що в матеріалах справи наявна претензія від 18 листопада 2008 року до поручителя ОСОБА_1 про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, чим ПАТ КБ «Надра» змінив дату виконання основного зобов`язання, проте звернувся до суду з позовом лише 18 січня 2012 року, а тому в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції на час спірних правовідносин) порука є припиненою, оскільки кредитором пропущено шестимісячний строк звернення до суду до поручителя.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу викладені в відзиві, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції частково не відповідає зазначеним вимогам.
Апеляційним судом встановлено, що відповідно до укладеного з ПАТ КБ «Надра» в особі Філії ПАТ КБ «Надра» Вінницьке регіональне управління Договору «Автопакет» № 21/04/2008/840-АП/77/о2 від 21 квітня 2008 року, ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 9235,00 доларів США в готівковій формі зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,8 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту та процентів - не пізніше 21 квітня 2015 року.
Згідно з п. 3.2 зазначеного Договору відповідач ОСОБА_1 поручилася перед Кредитором за належне виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань згідно договору та зобов`язалась відповідати перед Кредитором у тому ж об`ємі, що і Позичальник.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 02 лютого 2016 року (т. 1, а.с. 228).
З даних копії спадкової справи № 266/16, заведеної Третьою Вінницькою Державною нотаріальною конторою щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , яка була витребувана місцевим судом вбачається, що дружина померлого – ОСОБА_1 від спадщини, яка залишилася після смерті чоловіка відмовилася на користь дочки померлого – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується даними копії її заяви від 26 липня 2016 року, що наявна у матеріалах спадкової справи (т.1, а.с. 234б). В свою чергу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала заяву про прийняття спадщини (т. 1 а.с. 233 зворот). Таким чином відповідач ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем першої черги за законом відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті ОСОБА_3 .
Водночас матеріали вказаної спадкової справи № 266/2016 року не містять жодних відомостей щодо наявності будь-якого спадкового майна ОСОБА_3 .
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Переглядаючи рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Юніон» до ОСОБА_2 , як спадкоємця ОСОБА_3 , колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.
За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Внаслідок певної дії чи події сторону у зобов`язанні можна замінити на іншу особу, яка є її правонаступником або стосовно лише цивільних прав (обов`язків), або одночасно щодо цивільних прав і обов`язків. Іншими словами, заміна сторони у зобов`язанні може бути наслідком або сингулярного правонаступництва (зокрема, на підставах договорів купівлі-продажу (частина третя статті 656 ЦК України), дарування (частина друга статті 718 ЦК України), факторингу (глава 73 ЦК України)), або універсального правонаступництва (у випадку реорганізації юридичної особи (частина перша статті 104 ЦК України) чи спадкування (стаття 1216 ЦК України)). Якщо означена заміна є неможливою внаслідок того, що правовідношення не допускає правонаступництва, таке правовідношення припиняється (статті 608, 609, 1219 ЦК України). Зобов`язання припиняється і тоді, коли правовідношення допускає правонаступництво, боржник був замінений правонаступником, але до останнього кредитор не заявив вимогу у визначений законом строк (див., наприклад, висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 598 і частини четвертої статті 1281 ЦК України, сформульований у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (пункти 59–62), від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (пункт 69.5), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 39)).
Оскільки зі смертю боржника грошові зобов`язання включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців боржника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Стаття 1281 Цивільного кодексу України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до боргових зобов`язань. Сплив цих строків має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а також припинення таких зобов`язань (подібний правовий висновок викладено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19)).
Відповідно до частин першої та другої статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.
За правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (частина четверта статті 1281 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (провадження № 14-48гс20) зазначила, що звернення кредитора безпосередньо до суду, зокрема, із заявами про процесуальне правонаступництво та (або) про заміну сторони виконавчого провадження потрібно розглядати як пред`явлення кредитором вимог до спадкоємця боржника в порядку статті 1281 ЦК України (пункт 117).
Враховуючи, що у справі, яка переглядається, правонаступник позивача звернувся з уточненим позовом до спадкоємця боржника, то кредитор виконав вимогу статті 1281 ЦК України щодо пред`явлення вимоги спадкоємцю позичальника – ОСОБА_2 .
Водночас, у ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.
Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.
Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.
Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року в справі № 585/2836/16-ц (провадження №61-187св-19).
Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі (стаття 1282 ЦК України).
Таким чином задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. Звідси обов`язок спадкоємців боржника перед кредиторами спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 02 квітня 2025 року в справі № 509/3502/20 (провадження № 61-13189св24).
Як вбачається з матеріалів справи судом попередньої інстанції було витребувано копію спадкової справи № 266/16, заведеної Третьою Вінницькою Державною нотаріальною конторою щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , відповідно до якої дружина померлого – ОСОБА_1 від спадщини, яка залишилася після смерті чоловіка відмовилася на користь дочки померлого – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В свою чергу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала заяву про прийняття спадщини.
Водночас матеріали вказаної спадкової справи № 266/2016 року не містять жодних відомостей щодо наявності будь-якого спадкового майна ОСОБА_3 , а тому місцевий суд прийшов до правильного висновку про відсутність можливості визначити межі відповідальності спадкоємця – відповідача ОСОБА_2 – за боргами спадкодавця.
Крім того на запит суду апеляційної інстанції від 08 травня 2025 року щодо надання інформації про здійснення усіх реєстраційних дій відносно вищезазначеного автомобіля, територіальний сервісний центр МВС № 0541 надав відповідь з якої вбачається, що ще за життя ОСОБА_3 , а саме 18 грудня 2014 року у (0502) Вінницькому ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області автомобіль був знятий з обліку для реалізації останнім та 21 січня 2015 року у (6801) ВРЕР м. Хмельницького зареєстрований за гр. ОСОБА_4 , як такий, що придбаний на аукціоні, електронних торгах, товарній біржі.
Таким чином судом попередньої інстанції правильно звернено увагу на те, що автомобіль марки «DAEWOO», моделі «MATIZ 1.0», 2008 року випуску, червоного кольору, який належав ОСОБА_3 – з 02 січня 2024 року зареєстрований за громадянкою ОСОБА_5 , що також підтверджується повідомленням РСЦ ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях №31/32/13/111-аз/04-2025-110-2025 від 30 січня 2025 року.
З огляду на викладене ОСОБА_2 , не отримавши, як спадкоємиця після смерті свого батька ОСОБА_3 будь-якого майна не набула статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.
Таким чином оскаржуване рішення щодо відмови в задоволенні позовних вимог у цій частині є правильним та обґрунтованим.
Переглядаючи рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Юніон» про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Так, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд попередньої інстанції вказав, що поручитель не надавала згоди на забезпечення виконання зобов`язання новим боржником (спадкоємцем), а тому порука ОСОБА_1 за кредитним договором припинилася.
Проте з вказаними висновками суд апеляційної інстанції категорично не погоджується.
Частиною першою статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Згідно з частиною першою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
Так, за правилом частини першої статті 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником. Ця правова норма може поширюватися на невичерпну кількість правовідносин, які виникають у зв`язку із заміною боржника в порядку як універсального, так і сингулярного правонаступництва.
Для з`ясування належного розуміння правила статті 523 ЦК України для оцінки спірних правовідносин вирішальним є визначення співвідношення моменту настання обставин, з якими пов`язується припинення поруки за згаданими правилами частини першої статті 523, та моменту пред`явлення формалізованої вимоги кредитором до поручителя.
Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за кредитним договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку під час дії (чинності) поруки; при цьому смерть позичальника, що настала у подальшому – після звернення кредитора до суду з відповідним позовом, та наступна заміна у спірних правовідносинах особи боржника його спадкоємцями, не може призвести до припинення поруки ретроспективно у тому разі, якщо мало місце своєчасне пред`явлення вимоги до поручителя.
Вказані висновки релевантні з викладеною позицією у постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року в справі № 585/2836/16-ц (провадження №61-187св-19).
Водночас, відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Отже, порука – це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє відповідне право кредитора.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).
Отже, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24?вересня 2014?року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц).
Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).
З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).
Такий позов слід пред`явити протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем) (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).
Якщо умовами кредитного договору передбачені окремі зобов`язання боржника щодо повернення боргу щомісяця частинами та встановлена самостійна відповідальність боржника за невиконання таких обов`язків, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованості повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то з урахуванням змісту частини четвертої статті 559 цього кодексу зазначені вище правила мають застосовуватися і до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц).
Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Якщо банк пред`явить вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, то згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення коштів поза межами цього строку (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц).
Водночас, згідно з частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» Глави71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
За умови пред`явлення банком до боржника та поручителя вимог про дострокове виконання зобов`язання повернути кредит змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання, і порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов`язання.
Вказаний висновок повністю відповідає правовій позиції викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18).
Як вбачається з матеріалів справи ВАТ КБ «Надра» направило ОСОБА_1 на її адресу претензію від 18 листопада 2008 року, яка отримана нею 20 листопада 2008 року, в якій повідомили останню про те, що боржником ОСОБА_3 неналежним чином виконується зобов`язання за кредитним договором, а саме не сплачується сума щомісячного мінімального необхідного платежу, а тому відповідно до ст. 526 ЦК України та на підставі п.п. 4.2.4 кредитного договору вимагали погасити в повному обсязі заборгованість по сплаті кредиту в розмірі 9616,10 дол. США, зокрема, до 20.10.2008 року.
З огляду на вказані обставини та норми які підлягають до застосуванню позивач мав звернутись, зокрема, до поручителя з вказаним позовом у межах шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов`язання, тобто до 20 квітня 2009 року.
Натомість ПАТ КБ «Надра» звернувся до суду з цим позовом лише 18 січня 2012 року, тобто більш ніж через три роки після направлення відповідної претензії, зокрема, поручителю ОСОБА_1 .
Таким чином суд апеляційної інстанції констатує, що позивач пропустив встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) шестимісячний строк на звернення з позовом до поручителя, а тому порука була припинена саме з вказаних підстав, а не як помилково зазначено місцевим судом 
Встановивши, що банк змінив дату виконання основного зобов`язання шляхом направлення претензії, зокрема, поручителю ОСОБА_1 та не звернувся до суду з позовом до останньої в строк встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), суду попередньої інстанції слід було відмовити в задоволені позову про стягнення з останніх заборгованості саме з вказаних підстав, оскільки у відповідності до положень ч. 4 статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначене свідчить про припинення поруки і відсутність у поручителів зобов`язань з погашення заборгованості за кредитним договором.
Відтак, суд попередньої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Юніон» про стягнення заборгованості з поручителя  ОСОБА_1  з підстав припинення поруки передбаченої ст. 523 ЦК України 
Таким чином, саме з підстав припинення поруки в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), колегія суддів визнає необхідним відмовити позивачу в задоволені позовних вимог в частині стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_1 .
Поряд з цим колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.
Доводами апеляційної скарги звертається увага на те, що місцевий суд помилково скасував заочне рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 26 березня 2012 року та не вирішив клопотання сторони про поновлення строку на звернення з вказаною заявою.
Так оцінюючи вказане суд апеляційної вважає їх обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу.
Так, згідно ч.2-4 ст. 284 ЦПК України, заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У пункті 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2024 року у справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24) відзначено, що суд зобов`язаний перевірити дотримання відповідачем вимог статей 284, 285 ЦПК України, зокрема в частині строку подання заяви про перегляд заочного рішення, до прийняття такої заяви до розгляду. Суд не наділений правом, оминувши процесуальну дію щодо встановлення дотримання або порушення заявником строків звернення до суду, перейти до розгляду заяви по суті.
Тому суд вирішує питання про поновлення відповідачу пропущеного нею строку на подання заяви про перегляд заочного рішення саме перед питанням про прийняття до розгляду заяви про перегляд заочного рішення.
Натомість, як вбачається з ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2024 року про прийняття до свого провадження заяви про перегляд заочного рішення так і з ухвали від 09 травня 2024 року про скасування заочного рішення, клопотання про поновлення відповідачу пропущеного нею строку на подання заяви про перегляд заочного рішення не вирішувалось.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи постановою Першого відділу ДВС у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 26 січня 2022 року відкрито виконавче провадження № 68364784 за виконавчим листом № 212/765/2012 виданим 09 грудня 2021 року про стягнення з ОСОБА_1 коштів в сумі 117144,86 грн. та постановами від 26 січня 2022 року накладено арешт на майно та кошти боржника.
20 лютого 2024 року на рахунок ТОВ «Фінанс Проперті Групп» надійшли кошти в сумі 817,95 грн, з призначенням платежу «борг № 212/765/2012; 09.12.2021; ОСОБА_1 ; № 68364784, Кошти за ВД, стягнуті на користь стягувача ДВ-22» (т. 2, а.с. 67).
Вказані обставини дають підстави стверджувати, що відповідач ОСОБА_1 з 20 лютого 2024 року могла дізнатись про наявність заочного рішення суду на підставі якого з неї стягнуто кошти.
Про можливу обізнаність ОСОБА_1 з заочним рішенням також вказують обставини укладеня 01 березня 2024 року договору про надання правової допомоги між нею та адвокатом Грабіком М.С.
Натомість представник ОСОБА_1 адвокат Грабік М.С., звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення 23 квітня 2024 року, тобто через більш ніж 1 місяць.
Подання заяви про отримання заочного рішення від 25 березня 2024 року та отримання такого 03 квітня 2024 року не спростовує можливості обізнаності сторони відповідача з таким раніше вказаної дати.
Таким чином стороною заявника не було наведено будь-яких належних, допустимих і достатніх доказів для поновлення пропущеного строку на подачу такої заяви.
Проте вказані обставини залишились поза увагою місцевого суду.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; 3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; 4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; 5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; 7) скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі і прийняти постанову про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 8) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.
З огляду на вичерпний перелік повноважень, суд апеляційної інстанції позбавлений будь якої можливості скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 09 травня 2024 року про скасування заочного рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 26 березня 2012 року та залишити останнє в силі.
Обставини на які посилається апелянт в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права частково знайшли своє підтвердження.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Отже, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2025 року у даній справі в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_1  слід змінити в частині мотивів відхилення позовних вимог, які викласти в редакції даної постанови апеляційного суду з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
В іншій частині оскаржуване рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Юніон» задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2025 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_1 змінити, виклавши мотивувальну частину даного рішення в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                 О.Ю. Береговий

Судді:                         О.С. Панасюк

                                                                               Т.М. Шемета