УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 червня 2025 року
м. Київ
 
справа № 144/1219/24
провадження № 51-2205ск25
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5  на вирок Теплицького районного суду Вінницької області від 21 січня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 21 березня 2025 року в кримінальному провадженні стосовно 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Веселівки Теплицького району Вінницької області, в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі - КК) несудимого, засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.
 
Зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини 
 
За вироком Теплицького районного суду Вінницької області від 21 січня 2025 рокуОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
 
Зараховано у строк призначеного  ОСОБА_4 покарання строк його попереднього ув`язнення.
 
Строк відбування покарання ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили.
 
Вирішено питання щодо речових доказів та скасовано заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.
 
Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь:
ОСОБА_6 - 500 000 грн;
ОСОБА_7 - 400 000 грн. 
 
Також ухвалено стягнути з ОСОБА_4 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди на користь ОСОБА_7 - 15 340 грн.
 
Так, за обставин, детально викладених у вироку суду, 29 червня 2024 року на території домогосподарства ОСОБА_8 між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , на ґрунті особистих неприязних відносин виникла сварка, яка переросла у штовханину. Після цього, ОСОБА_4 пішов додому, де він проживає спільно з ОСОБА_10 .
 
Близько 19:15 того ж дня, ОСОБА_9 прийшов до будинку, в якому проживає ОСОБА_4 , де між ними продовжився раніше розпочатий словесний конфлікт, який переріс у штовханину та бійку. У цей час у ОСОБА_4 виник злочинний умисел спрямований на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 .
 
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, усвідомлюючи, що посягає на життя іншої особи, передбачаючи і свідомо бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті потерпілого, дістав з кишені штанів кухонний ніж, який постійно носив із собою та прикладаючи фізичну силу завдав ним чотири удари ОСОБА_9 в ділянку живота та грудної клітки, заподіявши тілесні ушкодження від яких ОСОБА_9 помер на місці.
 
Місцевий суд кваліфікував дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 115 КК, як вбивство, тобто умисне, протиправне заподіяння смерті іншій людині.
 
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 21 березня 2025 року вирок місцевого суду залишив без змін.
 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що виразилось у незастосуванні судом закону, який підлягає застосуванню, а саме ч. 5 ст. 36 КК, просить скасувати рішення попередніх інстанцій, визнати ОСОБА_4 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, а кримінальне провадження закрити у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, а також відмовити у задоволенні цивільних позовів.
 
В обґрунтування своєї позиції автор скарги посилається на те, що суд першої інстанції не урахував положення ч. 5 ст. 36 КК, а незачинені двері будинку не виключають насильницького протиправного вторгнення у житло, головними ознаками якого є вхід до житла проти волі його мешканців, застосування до них насильства, відсутність у особи права перебувати у цьому житлі без дозволу його мешканців.
 
Автор скарги стверджує, що для застосування положень ч. 5 ст. 36 КК достатньо однієї з трьох обставин, передбачених цією нормою, тож відсутність зброї чи інших небезпечних предметів у того, хто вторгається до житла не є підставою заперечувати відсутність факту необхідної оборони, а те, що насильство стосовно мешканців оселі відбулося вже після входження агресора до житла, не свідчить про відсутність у них права на відвернення вторгнення.
 
На думку автора скарги суд апеляційної інстанції не у повній мірі урахував висновки Верховного Суду у постанові від 06 серпня 2023 року (справа № 279/4057/17), на яку посилається в своїй ухвалі.
 
Крім того, захисник уважає, що рішення судів попередніх інстанцій постановлені без повного та усебічного урахування важливих обставин, що саме ОСОБА_9 протиправно, без дозволу володільця житла вторгся у житло  ОСОБА_4 , поводився агресивно, застосував фізичне насильство до засудженого, який перебував у себе вдома і намагався уникнути конфлікту. Крім того, ОСОБА_4 викликав поліцію, тож із поведінки засудженого випливає, що він перебував у стані необхідної оборони у формі відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло.
 
Мотиви Суду
 
Перевіривши касаційну скаргу захисника та оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Частиною 2 ст. 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповнота судового розгляду самі собою можуть бути підставою для зміни чи скасування вироку місцевого суду апеляційним судом (статті 409, 410 КПК).
 
Підставами ж для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, згідно зі ст. 438 КПК, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачено.
 
Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального закону, а вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, виходить з установлених фактичних обставин, викладених у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, як про це порушено питання в касаційній скарзі захисником.
 
З урахуванням приписів статей 433 і 438 КПК Суд позбавлений можливості констатувати обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.
 
Натомість зазначені адвокатом доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який погодився з рішенням місцевого суду щодо доведеності винуватості засудженого та юридичної кваліфікації його дій.
 
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу захисника щодо встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження, правильності кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 115 КК, апеляційний суд навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну оцінку вчиненому.
 
Доводи касатора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині кваліфікації діяння засудженого за ч. 1 ст. 115 КК без застосування ч. 5 ст. 36 КК колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КК кримінальна відповідальність передбачена за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
 
Диспозиція ст. 36 КК визначає необхідну оборону як дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
 
Згідно з ч. 5 ст. 36 КК не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення, незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає.
 
Як слушно вказав апеляційний суд, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їхнє співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому, такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають оцінюватись на загальних підставах.
 
Верховний Суд неодноразово зазначав, що особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.
 
Як убачається з копій судових рішень, доданих до касаційної скарги, твердження сторони захисту про протиправне насильницьке вторгнення у житло потерпілим, не знайшли свого підтвердження, адже сам факт входження до житла, навіть без попереднього запрошення власником або законним володільцем не свідчить про протиправність такої дії, тим більше про насильницький спосіб. Сам ОСОБА_4 у судовому засіданні не заперечував, що вже під час перебування у будинку під час конфлікту завдавав йому чотири удари ножем два рази знизу, а потім коли потерпілий нахилився, два під верх в область тулуба, при цьому у висновку експерта від 19 липня 2024 № 110 зазначено, що будь-яких тілесних ушкоджень, які б свідчили про боротьбу чи самозахист на трупі ОСОБА_9 не виявлено. 
 
Окрім того, засуджений вказував про конфлікт, який виник між ним та потерпілим незадовго до вбивства. Тож, така поведінка засудженого свідчить про те, що його умисел був спрямований не на захист від посягання на його права, а саме на спричинення смерті потерпілому на ґрунті неприязних відносин.
 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правильність кваліфікації дій ОСОБА_4 саме за ч. 1 ст. 115 КК, з чим цілком обґрунтовано погодився й суд апеляційної інстанції.
 
Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
 
Оцінка доказів, як визначено ст. 94 КПК, є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.
 
Суд першої інстанції дав належну правову оцінку доказам як окремо кожному, так і у їх сукупності з точки зору належності, допустимості, достатності, достовірності та взаємозв`язку.
 
Доводи касаційної скарги захисника про те, що засуджений намагався уникнути конфлікту, пішов додому після сварки з потерпілим, викликав поліцію, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних рішень, оскільки в цьому випадку не можуть впливати на аспекти правової кваліфікації інкримінованого ОСОБА_4 діяння.
 
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційних скарг сторони захисту та обґрунтовано залишив вирок без зміни. 
 
З касаційної скарги, доданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414, 419 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції, перевірив доводи апеляційних скарг, проаналізував їх, зазначивши в ухвалі обґрунтування своїх висновків.
 
Суд касаційної інстанції не має підстав ставити під сумнів вказані вище висновки апеляційного суду.
 
Обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
 
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
 
постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого  ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5  на вирок Теплицького районного суду Вінницької області від 21 січня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 21 березня 2025 року в кримінальному провадженні стосовно  ОСОБА_4 .
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                        ОСОБА_3