КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 759/3114/25                                                                                    Головуючий у І інстанції П`ятничук І.В.
Провадження №22-ц/824/11442/2025                                                             Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України
 
04 липня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Слюсар Т.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації належної частки у спільному майні подружжя,
ВСТАНОВИВ:
 
 У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки «FORD FUSION» 2014 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 та стягнути з  ОСОБА_1 грошову компенсацію, що становить 1/2 частини ринкової вартості транспортного засобу, а саме 197309,48 грн, припинити частку  ОСОБА_3  у праві спільної сумісної власності на 1/2 частину автомобіля марки «FORD FUSION» 2014 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_1 , VIN  НОМЕР_2 .
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року відкрито провадження у справі ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації належної частки у спільному майні подружжя.
У березні 2025 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції зустрічну позовну заяву до  ОСОБА_2 , в якій просив стягнути з останньої на свою користь кошти в сумі 207 197,50 грн, як компенсацію виплаченої ним з особистих коштів заборгованості за кредитним договором, укладеним під час перебування сторін у шлюбі.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2025 року відмовлено в прийняті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів. Зустрічну позовну заяву повернуто ОСОБА_1 та роз`яснено право на звернення до суду з цими позовними вимогами в загальному порядку.
Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2025 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що вимоги заявлені в первісному позові ОСОБА_2 та зустрічному позові ОСОБА_1 є взаємопов`язаними та можуть зараховуватись відповідно до ст. 601 ЦК України, а задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову (або вимогиза зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватися), їх спільний розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору, дозволить повно і об`єктивно встановити фактичні взаємовідносини сторін та виключить ухвалення взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових рішень.
В порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про повернення заяви позивачеві, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
Постановляючи ухвалу про відмову у прийнятті та поверненні зустрічної позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що спільний розгляд зустрічної позовної заяви не є доцільним, умови прийняття судом зустрічного позову відсутні, а також зазначив, що прийняття зустрічного позову до спільного розгляду разом з первісним позовом буде лише сприяти затягуванню розгляду справи.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується,  з огляду на наступне.
Виходячи з приписів ст. ст. 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.
Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист, ставиться у залежність від положень процесуального закону, у цьому випадку норм ЦПК України.
Таким чином, право на пред`явлення зустрічної позовної заяви не є абсолютним. Подаючи зустрічну позовну заяву заявник повинен дотримуватись вимог ЦПК України щодо її подання.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.
Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
Відповідно до ч. 3 ст. 194 ЦПК України, зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог ч. 1 та 2 ст. 193 ЦПК України, ухвалою суду повертається заявнику.
Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №916/3245/17 зазначено, що ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема, коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження з первісним позовом ухвалою суду.
У постанові від 20 березня 2019 року у справі № 910/2987/18 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що взаємопов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатися у підставах цих позовів або поданих доказах, а також у тому, що вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність матеріально-правової підстави для задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.
У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц Велика Палата Верховного Суду наголосила, що зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом, оскільки задоволення його вимог унеможливлює задоволення вимог позивача. Зустрічний позов має бути пред`явлений лише до первісного позивача (або одного зі співпозивачів).
Конструкція ч. 2 ст. 193 ЦПК вказує на її імперативність, тобто, суд позбавлений широкого розсуду щодо доцільності прийняття зустрічного позову; умовою цього є посилання у зустрічному позові на обставини, за якими задоволення зустрічного позову матиме наслідком повну або часткову відмову у задоволенні первісного позову, та виникнення позовів з одних правовідносин.
Зустрічний позов може подаватися не лише для захисту проти первісного позову, а й бути самостійним засобом захисту проти відповідача, іноді зустрічний позов може бути спрямовано тільки до заліку первісної вимоги. Подання зустрічного позову надає можливість через спільний розгляд первісної і зустрічної вимоги повніше врахувати правові відносини сторін. Зустрічний позов повинен бути взаємно пов`язаний з первісним. Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виявлятись у такому: а) обидва позови взаємно пов`язані, і їх спільний розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору; взаємна пов`язаність первісного і зустрічного позову може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах; б) вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись; в) задоволення зустрічного позову може виключати повністю або частково задоволення первісного позову; подання такого зустрічного позову має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.
Звертаючись до суду із первісним позовом, ОСОБА_2 просила визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки «FORD FUSION» 2014 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 та стягнути з  ОСОБА_1 грошову компенсацію, що становить 1/2 частини ринкової вартості транспортного засобу, а саме 197309,48 грн, припинити частку  ОСОБА_3  у праві спільної сумісної власності на 1/2 частину автомобіля марки «FORD FUSION» 2014 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_1 , VIN  НОМЕР_2 .
У зустрічному позові ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 207197,50 грн у порядку регресу (ст. 544 ЦК), що складає отриманих коштів за Договором позики від 30 травня 2020 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , які були позичені саме на придбання спільного сумісного майна автомобіля марки «Ford Fusion» 2014 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 .
Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані зокрема тим, що Договір позики від 30 травня 2020 року був укладений у період шлюбу, а грошові кошти, отримані за договором позики були, використанні в інтересах існуючої на той час сім`ї сторін, а саме для придбання автомобіля марки згаданого «Ford Fusion» 2014 року випуску, білого кольору, VIN   НОМЕР_2 .
Крім того, на момент подання зустрічного позову борг за вищевказаним Договором позики від 30 травня 2020 року був погашений вже після розірвання шлюбу, а саме у 2023 році, власними (особистими) коштами    ОСОБА_1 .
Таким чином, вимоги, заявлені у первісному та зустрічному позові є взаємопов'язані, випливають сімейних правовідносин, задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволенні позовних вимог, заявлених у первісному позові (або вимоги за зустрічним та первісним позовами можуть зараховуватися), їх спільний розгляд сприятиме оперативному та правильному вирішенню спору, який стосується спільного майна подружжя, дозволить об`єктивно та повно встановити фактичні взаємовідносини сторін та виключити ухвалення судами взаємосуперечливих чи взаємовиключних рішень.
Отже, на думку судової колегії, суд першої інстанції з формальних міркувань безпідставно повернув зустрічну позовну заяву   ОСОБА_1 , не надавши жодної оцінки доводам відповідача щодо можливості розгляду первісного та зустрічного позову в одному провадженні, у зв`язку з цим постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права, що є підставою для її скасування та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Європейський суд з прав людини, рішення якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ як джерело права, притримується позиції, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (до прикладу, рішення у справі «Шишков проти росії» (Shishkov v. russia), № 26746/05, параграф 110, від 20 лютого 2014 року).
Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції.
Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2025 року задовольнити.
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

 
Суддя-доповідач                                                                   Д.О. Таргоній
 
Судді:                                                                                     С.А. Голуб 
 
                                                                                                       Т.А. Слюсар